КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/644/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_4

до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 01.06.2021 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якій позивачка просить суд зобов`язати відповідачів усунути їй перешкоди у користуванні нерухомим майном та земельною ділянкою, площею 0,0864 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу паркану та металевої огорожі, споруджених між домоволодіннями по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .

В обгрунтування позову ОСОБА_4 посилаєтсья на те, що на підставі Державного акту на право власнності на земельну ділянку серії РІ № 477032, виданого на підставі рішення сесії Одеської міської ради від 26.01.2001 року за №2075-ХХІІ, ОСОБА_5 належала земельна ділянка для садівництва площею 0,0864 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що вона є донькою ОСОБА_5 та після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємиця за законом до майна останнього, звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр приватизації» для підготовки технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки внатурі. В подальшому вона погодила Акт приймання передачі межевих знаків на зберігання від 27.06.2020 року, встановила та узгодила зовнішні межі землекористування в натурі щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 з власниками та користувачами суміжних земельних ділянок. Претензій до існуючих меж від власників (користувачів) суміжних земельних ділянок не надходило.

Як стверджує позивач, даний акт є невід`ємною частиною Технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування для підготовки та видачі Державного акту на право приватної власності на землю по АДРЕСА_1 , в якому зазначається, що межі в натурі проходять по огорожі, а також, що розміри й місцезнаходження землекористування показані на плані.

Також, позивач у позовній заяві зазначає, що у період з серпня по вересень 2021 року відповідачем самовільно встановленно металеві стовпчики, облаштуванно паркан та металеву огорожу між земельними ділянками по АДРЕСА_1 , чим змінено фактичні межі земельних ділянок в сторону збільшення земельної ділянки відповідача, зменшивши відстань від будинку позивача до межі з 1,5 метра до 50 сантиметрів.

Вищезазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.06.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

15.07.2021 року до суду надійшов від відповідача ОСОБА_1 відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав не підтвердження належними доказами заявлених вимог, а також не доведення порушених або оспорюваних її прав чи інтересів з боку відповідача, що вказує на відсутність спору предмету спору.

09.08.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , в якому відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти на які остання посилається в позові, зокрема, щодо створення будь-яких перешкод з боку відповідача у користуванні позивачем нерухомим майном та земельною ділянкою у розмірі 0,0864 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач також вважає не доведеним твердження позивачки, щодо наявності її права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою, площею 0,0864 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивачем не надано жодних доказів її родинних зв`язків з ОСОБА_5 та факту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач вважає, що спір, про існування якого наголошує позивач, штучно створений останньою, а позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим, не підлягає задоволенню саме з цієї підстави.

20.09.2021 року представником позивача адвокатом Каплун Олегом Борисовичем через канцелярію суду була надана відповідь на відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому представник позивача не погоджується з обставинами викладеними у відзиві та наполягає на задоволенні позову та усунення перешкод у користуванні позивачу земельною ділянкою, оскільки позивач погодила Акт приймання передачі межевих знаків на зберіганнявід 27.06.2020 року, встановила та узгодила зовнішні межі землекористування в натурі щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 з власниками та користувачами суміжних земельних ділянок. Претензій до існуючих меж від власників (користувачів) суміжних земельних ділянок не надходило. Даний акт є невід`ємною частиною Технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування для підготовки та видачі Державного акту на право приватної власності на землю по АДРЕСА_1 , в якому зазначається, що межі в натурі проходять по огорожі, а також, що розміри й місцезнаходження землекористування показані на плані.

В процесі будівництва відповідач змінив фактичні межі земельних ділянок в сторону збільшення своєї земельної ділянки, зменшивши відстань від її будинку до межі з 1,5 м до 50 см, що призвело до зменшення фактичних розмірів та конфігурації її земельної ділянки та створення їй перешкод у користуванні нерухомим майном.

26.11.2021 року до суду надійшли від представника відповідачів заперечення на відповідь на відзив представника позивача. В обґрунтування заперечень, предстанвик зазначає, що у відповіді на відзив як і у позовній заяві позивач посилається на тіж самі підстави, однак без надання джодних належних доказів на підтвердження викладених пояснень.

Крім того, у запереченнях наведено, що у відповіді на відзив позивач також зазначає, що в процесі будівництва відповідач змінив фактичні межі земельних ділянок в сторону збільшення своєї земельної ділянки, зменшивши відстань від її будинку до межі з 1,5 м до 50 см., що призвело до зменшення фактичних розмірів та конфігурації її земельної ділянки, та створення їй перешкод у користуванні нерухомим майном. Однак, доказів в підтвердження доводів позивача про збільшення / зменшення фактичних розмірів земельних ділянок до суду не надано як і не надано доказів створення будь-яких перешкод з боку відповідачів у користуванні позивачем нерухомим майном та земельною ділянкою у розмірі 0,0864 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідком викладеного, представник відповідачів наполягає на недоведеності обставин на які посилається позивачка, адже останньою не надано доказів в їх підтвердження, окрім письмових тверджень викладених у заявах по суті справи, за наслідком чого представник просить відмовити у задоволенні позову.

29.06.2022 року судом без видалення до нарадчої кімнати за участі представника позивача було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та ухвалено призначити справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання призначене на 31.08.2022 року позивачка та її представник не з`явились, однак до суду 09.08.2022 року надійшла заява від представника позивачки ОСОБА_6 про залишення позову без розгляду.

Представниця відповідачів в судовому засіданні 31.08.2022 року заперечувала проти задоволення вказаної заяви, вважала її безпідставною, поданою в порушення вимог ЦПК України та просила суд залишити її без задоволення та продовжити розгляд справи, приймаючи строки розгляду справи.

За наслідком поданої представником позивачки заяви, 31.08.2022 року судом було постановлено ухвалу, якою вказану заяву про залишено без розгляду, залишено без задоволення.

Щодо продовження розгляд справи за відсутності сторони позивача, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Одночасно судом враховується, що згідно зі ст. 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.

Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження в цій справі відкрито 08.06.2021 року, тобто справа перебуває в провадженні суду більше року, за який судом було надано можливість усім учасникам процесу в повній мірі скористатись усіма права передбаченими ЦПК України.

На підставі викладеного, приймаючи, що судом розглянуті усі клопотання подані сторонами по справі для доведення заявлених вимог і заперечень щодо позову, стадію підготовчого провадження по справі для збору судом доказів закрито, будь-які строки для подання інших доказів чи клопотань сплили, судом зібрані усі докази за клопотаннями сторін по справі, враховуючи строки розгляду справи, з метою їх дотримання, забезпечення проведення судового засідання та не допущення порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що неявка сторони позивача повідомленого про дату, час і місце проведення судового засідання належним чином, яка не з`явилась без поважних причин, не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за наслідком чого судом ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 31.08.2022 року за наявною явкою сторін по справі.

Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши, вивчивши та проналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 26.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., зареєстрованого в реєстрі за №172, ОСОБА_7 подарував відповідачці - ОСОБА_2 нерухоме майно - Ѕ частку земельної ділянки, площею 0,0798 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , з кадастровим номером: :41:023:0020.

У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №205394861 від 26.03.2020 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану частку земельної ділянки, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №101, запис про право власності №36091825.

Інша Ѕ частка вказаної земельної ділянки належала ОСОБА_8 , на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., зареєстрованого в реєстрі за №47.

26.03.2020 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , як співвласниками земельної ділянки, площею 0,0798 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , з кадастровим номером: :41:023:0020, укладено договір про поділ земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., зареєствроаний в реєстрі за №180.

За умовами вказаного договору, розподілено вищевказану земельну ділянку у натурі, в результаті чого:

- у ОСОБА_2 виникло право власності на окрему земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0446 га, межі якої позначені на Плані розподілу земельної ділянки літерами А-Б-Є-Г-Д-Е-А;

- у ОСОБА_9 виникло право власності на окрему земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,0352 га, межі якої позначені на Плані розподілу земельної ділянки літерами Б-В-Г-Є-Б.

Внаслідок вказаного поділу, 15.06.2020 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,0446 га, за адресою: АДРЕСА_4 , з кадастровим номером :41:023:0049, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №213047099 від 18.06.2020 року.

Надалі, на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіною Г.І., зареєстрованого в реєстрі за №910, відповідачка - ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_8 нерухоме майно - земельну ділянку, площею 0,0352 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , з кадастровим номером :41:023:0048, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №230005004 від 28.10.2020 року, ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №101, запис про право власності №38885696.

Отже, відповідачі по справі є власниками суміжних земельних ділянок, за адресою: АДРЕСА_4 , а саме: ОСОБА_2 власником ділянки, площею 0,0446 га, з кадастровим номером :41:023:0049, ОСОБА_1 , площею 0,0352 га, :41:023:0048.

Також, судом встановлено, що на підставі рішення сесії Одеської міської ради від 26.01.2001 року № 2075-ХХІІ, був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії Р1 № 477032, яким надано право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку для садівництва, площею 0,0864 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Актом від 10.03.2011 року було встановлено (відновлено) межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0864 за адресою: АДРЕСА_1 га, що належить ОСОБА_5 та їх відповідність матеріалам 2001 року.

Позивач вказує, що є донькою ОСОБА_5 та після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 є спадкоємицею за законом вказаної земельної ділянки, а нарзі порушуються її права та інтереси як землекористувача, оскільки у період з серпня по вересень 2021 року відповідачем самовільно встановленно металеві стовпчики, облаштуванно паркан та металеву огорожу між земельними ділянками по АДРЕСА_1 , чим змінено фактичні межі земельних ділянок в сторону збільшення земельної ділянки відповідача, зменшивши відстань від будинку позивача до межі з 1,5 метра до 50 сантиметрів.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Стаття 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, визначено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності, визначено у ч.1 ст. 79 ЗК України, згядно якої є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами ч.1 ст. 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, якими є: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем.

Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Зазначений висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 17.08.2022 року по справі №745/342/19.

Отже, підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власникові в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17.

Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Досліджуючи подані позивачкою до суду докази на підтвердження заявлених вимог вбачається, що останньою крім копії Державного акту серії Р1 №477032 на ім`я ОСОБА_5 та акту встановлення (відновлення) меж земельної ділянки від 10.03.2011 року до суду не надано жодного доказу на підтвердження заявлених вимог.

Суд зазначає, що як зазначено вище, захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах власника або титульного володільця такого майна.

Однак, стороною позивача в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона - ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,0864 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як і доказів на підтвердження викладених доводів, що ОСОБА_5 як власник вказаної земельної ділянки помер, позивачка є його дочкою та єдиною спадкоємицею до майна померлого.

Крім того, поданий ОСОБА_10 позов є негаторним позовом і позивач, подавши негаторний позов, визначила конкретний спосіб захисту власних прав та інтересів, однак не виконала покладеного на неї обовязку з доведення належними та допустимими доказами, що заявлена позовна вимога є саме вимогою володіючого майном власника, а також посилання на те, що дії відповідачів створюють позивачеві перешкоди щодо здійснення нею права користування і розпорядження своїм майном.

Як вже судом зазначалось, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також перевірити, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 13.07.2022 року по справі №199/8324/19.

Таким чином, приймаючи, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд доходить до висновку, що ОСОБА_4 не підтверджено належними доказами порушення або оспорювання її прав чи охоронюваних законом інтересів з боку відповідачів, як суміжного землекористувача.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд задовольняє позов виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Рішення зі спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року "Про судове рішення".

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є необґрунтованим, у зв`язку з чим у задоволенні слід відмовити.

Приймаючи відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачкою у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 10, 76-83, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_7 ) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою- відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08.09.2022 року.

Головуючий Калініченко Л. В.