БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/365/22
Провадження №2/730/178/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

з а о ч н е

"04" жовтня 2022 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - Луговця О.А.

з участю секретаря судового засідання - Стрижак Я.О.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Луєнка Ю.В. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомленням сторін) справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів, трьох процентів річних, розірвання договору позики та стягнення грошових коштів і процентів від суми позики за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 553,63 доларів США процентів від суми позики за період з 03 жовтня 2019 року по 02 жовтня 2021 року, 86,88 доларів США трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 03 жовтня 2021 року по 31 липня 2022 року за договором позики від 03 жовтня 2019 року, а всього - 640,51 доларів США; розірвати договір позики від 09 березня 2020 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , який оформлений письмовою розпискою ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1000 доларів США наданих у позику грошових коштів, 255,92 доларів США процентів від суми позики за період з 09 березня 2020 року по 31 липня 2022 року за договором позики від 09 березня 2020 року, а всього - 1255,92 доларів США, а також понесені судові витрати. Свої вимоги обгрунтовує тим, що між ним та ОСОБА_2 09.03.2020р. було укладено договір позики, оформлений борговою розпискою, згідно якого відповідачка взяла у нього в позику кошти в сумі 1000 доларів США строком на три роки; сторони не погоджували про безпроцентний характер цього договору, в зв`язку з чим позичальник повинна сплачувати щомісячно проценти за користування позиковими коштами у розмірі встановленої облікової ставки НБУ. Однак, ОСОБА_2 зазначені свої договірні зобов`язання своєчасно не виконала, суму позики та проценти не сплатила в зв`язку з чим також має нести відповідальність за ч.2 ст.625 ЦК України й з огляду на істотну зміну обставин (відсутність у нього як громадянина рф на території України, де він постійно проживає, джерел доходу; збройна агресія рф проти України, що призвела до неможливості отримання ним пенсійного забезпечення; неповернення відповідачкою та її колишнім чоловіком попереднього боргу) в силу вимог ст.652 ЦК України даний договір позики має бути розірваний. Також ОСОБА_2 не повернула йому до 03.10.2021р. грошові кошти в сумі 3500 доларів США, отримані строком на два роки за борговою розпискою від 03.10.2019р., й про стягнення яких мається відповідне рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23.12.2021р. по справі №730/1020/21. В зв`язку з цим, відповідачка має додатково сплатити йому проценти від суми позики згідно ст.1048 ЦК України та компенсацію у виді трьох процентів річних за ч.2 ст.625 ЦК України. Претензійну вимогу позивача відповідачка одержала 25..06.2022р., але залишила без реагування.

Позивач, як і його представник, у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі й просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснив, що оригінал боргової розписки знаходиться в нього й після подачі позову до суду відповідачка ніяких коштів йому не сплачувала. Внаслідок збройної агресії рф проти України він, постійно проживаючи в Україні, фактично залишився без засобів для існування, оскільки виїздити до рф для отримання пенсії не має можливості, а відповідачка та її чоловік скористались його довірою, проявили непорядність і не бажають повертати отримані в позику кошти, на які він розраховував при укладенні договору позики від 09.03.2020р. Наразі його матеріально підтримує рідний брат, в тому числі й при оплаті всіх судових витрат за подачу даного позову.

Відповідачка була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи за місцем реєстраційного обліку (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання не з`явилась, про причини неприбуття не повідомила, відзиву на позов не подала.

Тому, зі згоди позивача та його представника суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Приписами ст.526, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і своєчасно.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав, а згідно зі ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні (ч.1). Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч.2).

Приписами ст.533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч.1). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2). Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3).

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, що узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц.

За змістом положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1). Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками (ч.2).

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Приписами ч.1 ст.1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

1.Щодо позовних вимог ОСОБА_1 за договором позики від 03 жовтня 2019 року.

В судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 03.10.2019р. ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 кошти в сумі 3500 доларів США на строк 2 роки. Зазначену письмову розписку ОСОБА_2 можна віднести до боргового документа, який засвідчує факт отримання відповідачкою від позивача визначеної у розписці суми грошей, містить зобов`язання про їх повернення та дату отримання коштів.

Водночас ОСОБА_2 ці свої договірні зобов`язання своєчасно не виконала, отримані позикові кошти у визначений в розписці дворічний строк (до 03 жовтня 2021 року) ОСОБА_1 не повернула, в зв`язку з чим заочним рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 грудня 2021 року було частково задоволено позов ОСОБА_1 й стягнуто на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за вказаним договором позики в розмірі 3500 доларів США. Згідно даного судового рішення позивачу видано виконавчий лист, за яким Борзнянським ВДВС 03 лютого 2022 року відкрито виконавче провадження ВП №68474929, проте кошти в рахунок погашення боргу від ОСОБА_2 не надходили.

Крім того, ОСОБА_2 всупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання нею своїх позикових зобов`язань та погашення хоч якоїсь суми боргу.

Відтак, позивач у відповідності до положень ч.2 ст.625 ЦК України має право на компенсацію відповідачкою 3% річних від простроченої суми боргу, питання про стягнення яких не було предметом попереднього судового розгляду й у вищевказаному судовому рішенні не вирішувалось. Наведений представником позивача в додатку 3 до позовної заяви розрахунок цих компенсаційних виплат за період з 03.10.2021р. по 31.07.2022р. не оспорюється відповідачкою і є вірним 86,88 доларів США.

Однак, суд вважає безпідставними вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 процентів у розмірі облікової ставки НБУ за користування позикою згідно договору від 03.10.2019р. виходячи з наступного.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20 липня 2022 року в справі №757/27034/19-ц, у постанові від 22 вересня 2021 року в справі №757/50591/16-ц й підстав для відступу від неї не вбачається.

Тому, з огляду на зазначені обставини та необумовлення сторонами у борговій розписці від 03.10.2019р. про надання позики в іноземній валюті такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, в задоволенні вимог позивача про стягнення процентів у сумі 553,63 доларів США слід відмовити.

2.Щодо позовних вимог ОСОБА_1 за договором позики від 09 березня 2020 року.

За загальним правилом, передбаченим ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання його сторонами, а цивільні права, які випливають із договору, захищаються у тій самій мірі та у той самий спосіб, що і права, які прямо чи опосередковано передбачені актами цивільного законодавства.

Стабільність та обов`язковість договірних відносин втілена також у положеннях ст.651 ЦК України, якими не допускається одностороння зміна або розірвання договору, крім випадків, коли це передбачено законом або самим договором.

Відповідно до ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (ч.1). Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору (ч.3). Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

За змістом положень ч.2, 3 ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Таким чином, закон пов`язує можливість розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір.

Застосування ст.652 ЦК України є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.

Істотна зміна обставин є оціночною категорією, водночас вона полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, наприклад у силу збільшення для сторони вартості виконуваного або зменшення цінності отримуваного стороною виконання, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання.

В судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 09.03.2020р. ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 кошти в сумі 1000 доларів США на строк 3 роки, тобто, до 09 березня 2023 року. Зазначену письмову розписку ОСОБА_2 можна віднести до боргового документа, який засвідчує факт отримання відповідачкою від позивача визначеної у розписці суми грошей, містить зобов`язання про їх повернення та дату отримання коштів.

Зміна тих обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору позики від 09.03.2020р. й які посилається ОСОБА_1 у своєму позові (відсутність у нього як громадянина рф на території України, де він постійно проживає, джерел доходу; збройна агресія рф проти України, що призвела до неможливості отримання ним пенсійного забезпечення; неповернення відповідачкою та її колишнім чоловіком попереднього боргу, на кошти якого він розраховував), на думку суду є істотними й такими, що в силу ст.652 ЦК України в своїй сукупності дають підстави для розірвання даної угоди.

При цьому, суд також зважує і на те, що відповідну вимогу представника позивача від 21.06.2022р. відповідачка отримала 25.06.2022р., проте проігнорувала, фактично за принципом «мовчазної згоди» погодилась на розірвання укладеного правочину. Не скористалась відповідачка своїм правом на подачу заперечень проти розірвання вказаного договору позики й шляхом подачі відзиву чи в судовому засіданні.

Отже, суд вважає, що в разі розірвання зазначеної угоди виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору не стане більш обтяженим чи ускладненим, не призведе до суттєвої зміни рівноваги договірних стосунків.

Оскільки укладений між сторонами договір позики від 09.03.2020р. судом розривається, то з огляду на норми ч.2 ст.653 ЦК України зобов`язання за ним припиняються й відповідачка повинна достроково повернути позивачу суму отриманих в борг коштів.

Відтак, вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору позики від 09.03.2020р. та стягнення з ОСОБА_2 коштів у сумі 1000 доларів США є обгрунтованими й підлягають задоволенню.

Натомість, з огляду на необумовлення сторонами у борговій розписці від 09.03.2020р. про надання позики в іноземній валюті такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, вищевикладену аналогічну позицію суду щодо першої частини позовних вимог відносно договору позики від 03.10.2019р., в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів у сумі 255,92 доларів США слід відмовити.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, даний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 суд задовольняє частково, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 1561,16 грн (1086,88 : 1896,43 х 992,40 + 992,40) сплаченого судового збору та 14327,97 грн (1086,88 : 1896,43 х 25000) понесених витрат на правничу допомогу адвоката, а всього 15889,13 грн цих судових витрат.

При цьому, суд враховує, що за змістом положень ст.133, 137, 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи й процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір, проте розмір витрат підлягає доказуванню.

По даній справі ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката Луєнка Ю.В. в сумі 25000,00 грн, які підтверджені належними та допустимими доказами (ордер та договір про надання правової допомоги №22/12 від 16.06.2022р., додаткова угода №1 про погодження розміру гонорару від 16.06.2022р., акти про надану правничу (правову) допомогу №1, 2 від 18.06.2022р., 19.09.2022р., детальний опис робіт (наданих послуг) від 19.09.2022р., фіскальні чеки від 16.06.2022р., 02.08.2022р. про отримання адвокатом ОСОБА_3 коштів гонорару за надання правової допомоги в загальній сумі 25000,00 грн.

Одночасно суд зважує на ту обставину, що відповідачкою не оспорювався вказаний розмір витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, який є співмірним зі складністю даної справи, наданим адвокатом часом та обсягом послуг, ціною позову та значенням справи для позивача, відповідає критерію реальності та розумності таких витрат, й всупереч вимог ст.12, 13, 81, ч.6 ст.137 ЦПК України відповідачкою нічим не спростований.

На підставі викладеного, керуючись ст.192, 524, 526, 530, 533, 545, 625-629, 651-653, 1046-1051 ЦК України, ст.2-4, 12, 13, 19, 23, 76-89, 137, 141, 258-268, 280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів, трьох процентів річних, розірвання договору позики та стягнення грошових коштів і процентів від суми позики за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання за договором позики від 03 жовтня 2019 року за період з 03 жовтня 2021 року по 31 липня 2022 року в сумі 86,88 доларів США.

Розірвати укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики від 09 березня 2020 року, оформлений письмовою розпискою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1000 доларів США за договором позики від 09 березня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1561,16 грн судового збору та 14327,97 грн за правничу допомогу адвоката, а всього 15889,13 грн судових витрат.

В задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.289 ЦПК України.

Повне заочне судове рішення складено 04 жовтня 2022 року.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований у АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_2 .

Суддя Борзнянського районного суду О.А.Луговець