Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

20 вересня 2022 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Ромазан Л.С.,

при секретарі Будз М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Теребовлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що між нею та відповідачем ОСОБА_3 26 квітня 2014 року зареєстровано шлюб, від спільного сімейного проживання вони мають трьох малолітніх дітей. Більше половини року вона із відповідачем разом не проживає, не веде спільного господарства та сімейного бюджету, тобто їхні шлюбні відносини фактично припинилися. В даний час Теребовлянським районним судом Тернопільської області розглядається справа про розірвання шлюбу. Згоди щодо поділу спільного майна вона із відповідачем не досягла. За час спільного проживання, в період зареєстрованого між ними шлюбу, вони придбали нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу квартири від 20 серпня 2019 року). Вказану квартиру вони придбали за спільні заощадження та спільні кошти, котрі отримували від спільної праці та із різних джерел доходу. Після припинення сімейних відносин чоловік відмовився добровільно зареєструвати на її ім`я частину спільної сумісної власності чи компенсувати їй цю частину у грошовому еквіваленті. Більше того, чоловік чинить їй перешкоди у користуванні спільною квартирою. Так, вона з трьома дітьми не може проживати у вказаній квартирі та змушена тимчасово проживати у квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 . Спірну квартиру чоловік здає в оренду та отримує від цього дохід. Оскільки діти проживають із нею, а відповідач матеріально їм не допомагає, вона із врахуванням інтересів неповнолітніх дітей просить передати у її власність 2/3 частини зазначеної квартири.

Ухвалою судді Теребовлянського районного суду від 11 травня 2022 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

10 червня 2022 року представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подано відзив на позов, в якому він просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначив, що правові підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини квартири відсутні, оскільки відповідач не ухиляється від участі в утриманні дітей.

Ухвалою судді Теребовлянського районного суду від 21 липня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

26 квітня 2014 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 33, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теребовлянського районного управління юстиції у Тернопільській області.

За час перебування у шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідно копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 22 серпня 2018 року, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 30 березня 2021 року та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 30 березня 2021 року.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено. Стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі по 1500 грн. на кожну дитину, але неменше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 12 липня 2021 року до досягнення найстаршою дитиною повнолітнього віку.

Відповідно до договору купівлі продажу від 20 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєвою Л.І. за реєстровим № 1359, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 продали ОСОБА_3 квартиру за номером АДРЕСА_1 , яка складається з 2-х кімнат, загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., продаж квартири вчинено за ціною 331760,00 грн.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка розглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростовується.

Під час судового засідання представник відповідача не заперечував, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за кошти, які використані в інтересах сім`ї для придбання житла, а отже договір купівлі-продажу в інтересах сім`ї породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кошти, які використані в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Посилання позивача на те, що суд при вирішенні спору про поділ майна подружжя може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей є безпідставним, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач не ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей, витрачає кошти на дитяче харчування, ліки, одяг, оздоровчі масажі та інші необхідні засоби для утримання дітей.

Доказів для підтвердження обставин, що мають істотне значення, зокрема, для відступу судом від засади рівності часток подружжя у спірній картирі, позивачем суду не надано, а тому в цій частині позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Згідно із ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до п. 23 вказаної постанови спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Оскільки квартира за номером АДРЕСА_1 , придбана 20 серпня 2019 року, під час перебування сторін в шлюбі, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя та частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Зважаючи на те, що судом встановлено, що відповідач дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не ухилявся від участі в утриманні дітей, а позивачем не доведено, що розмір аліментів, що сплачується відповідачем на утримання дітей є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку, підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини спірної квартири відсутні.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом визнання за позивачем та за відповідачем, за кожним із них, право власності на 1/2 ідеальну частку у зазначеному нерухомому майні, належному їм на праві спільної сумісної власності.

Керуючись ст. 76-80, 263-265 ЦПК України, ст. 60, 61, 70,71 СК України, ст. 328,355, 368, 370, 392 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином:

Визнати за ОСОБА_1 , зареєстрована у АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , зареєстрований у АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , право власності на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 496.20 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Текст повного рішення виготовлено 26.09.2022 року.

Суддя