ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 951/192/21Головуючий у 1-й інстанції Німко Н.П.
Провадження № 22-ц/817/748/22 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретаря Романської К.М.,

та сторін позивача ОСОБА_1 , його представниці - ОСОБА_2 ,

представниці третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №951/192/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 травня 2022 року у справі №951/192/21 за позовом ОСОБА_1 до Козівської селищної ради Тернопільської області, за участю третьої особи ОСОБА_3 про скасування рішень виконавчого комітету Козівської селищної ради від 22.05.2020 р. №2188 про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень, рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 09.07.2019 р. №69 про надання службового приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області, за участі третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 й згідно уточнених позовних вимог просив суд постановити рішення, яким скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень» та рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення»; понесені судові витрати стягнути на його користь із відповідача. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що оскаржувані рішення відповідача прийняті із порушенням закону, оскільки із зміною статусу вказаного у позові житла з «комунального» на «службове» стороною відповідача не враховано, що право на проживання у цьому житлі отримане позивачем на підставі спеціального ордеру, таке право позивача є зареєстрованим у визначеному законом порядку і такого права позивач не позбавлений та проживав у спірному житлі та звертався до відповідача з заявою на придбання даного житла однак дане питання не вирішено. Зазначає, що на підставі рішення №-185 від 07 жовтня 2005 року виконавчим комітетом Козівської селищної ради народних депутатів було видано ордер №-484 від 13 жовтня 2005 року на позивача, як прокурора Козівського району, який надавав йому право разом із сім`єю (3 чоловік) зайняти службову квартиру за АДРЕСА_1 . Оскільки на той час житло не було придатне для проживання (потребувало капітального ремонту), позивач за власні кошти провів капітальний ремонт житлового приміщення. Далі, на підставі письмового дозволу прокуратури Тернопільської області за №-11/101 від 22 березня 2010 року, яким дозволено перевести вказану квартиру із службової у комунальну власність селища ОСОБА_5 та продаж її позивачу. . Розглянувши заяву позивача, 25 травня 2010 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення №-76,, яким виключив 4-х кімнатну квартиру по АДРЕСА_1 із числа службових приміщень.

Позивач зазначав, що проживав в даній квартирі і взв`язку з погіршенням стану здоров`я в 2017 році був змушений переїхати на тимчасове проживання до доньки в м. Тернопіль.

20 березня 2017 року він уклав договір оренди квартири за адресою АДРЕСА_1 з суддею Гриновець О.Б.до 20.03.2018 року. Однак на прохання ОСОБА_3 був продовжений . Крім того він мав оперативні втручання та знаходився на лікувнні в м. Києві .Однак на пртязі проживання ОСОБА_3 приїзджав в квартиру та проводив часткові ремонтні роботи . В жовтні 2020 року йому стало відомо ,що відповідач передав його квартиру у службове користування судді Козівського районного суду Гриновець О.Б.згідно рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради про надання службового приміщення №-69 від 09 липня 2019 року. У цьому рішенні виконавчий комітет вказаної ради посилається на рішення Козівської селищної ради від 22 травня 2020 року № 2188 « Про включення квартири АДРЕСА_2 до числа службових жилих приміщень».

Як зазначає позивач, згадане рішення №-69 від 09 липня 2019 року було прийняте на підставі ще на той час не існуючого рішення №-2188 від 22 травня 2020 року. Таке рішення відповідача №- 2188 прийняте без його відома. Як зазначає позивач, вказана вище квартира є його єдиним місцем проживання й отримана ним на підставі спеціального ордеру й він є зареєстрованим у цій квартирі, а тому має достатні й триваючі зв`язки з цим конкретним місцем проживання, яке є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Вважає що таким своїм рішенням ( яке ним оскаржується) відповідач фактично незаконно втрутився у його право на житло, змінивши його статус із комунального на службове, не зважаючи, що позивач має право на проживання у цьому житлі, як у комунальному й те, що за наслідками такого рішення, право на проживання у цьому житлі вже як службовому, надано третій особі судді Гриновець О.Б. Із вказаних вище підстав й згідно уточнених позовних вимог, просив суд постановити рішення, яким задовольнити його уточнені позовні вимоги й скасувати оскаржувані рішення відповідача, як незаконні й такі, що порушують його право на користування згаданим житлом.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 травня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_3 до числа службових жилих приміщень».

Скасовано рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення».

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Вважає рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 травня 2022 року у справі № 2/593/20/2022 незаконним.

Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не досліджено та не встановлено, в чому полягає незаконність рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень» та рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення».

Вказує, що 07 жовтня 2005 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення за №-185 «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення», яким надав службове житлове приміщення ОСОБА_1 видано йому ордер на вселення у вказане житло складу сім`ї 3 чол. та зобов`язано укласти договори з організаціями надавачами житлово-комунальних послуг.

Позивач був призначений прокурором Козівського району Тернопільської області строком на п`ять років відповідно до наказу Генерального прокурора України №-528к від 26 квітня 2005 року, тобто його повноваження закінчилися 26 квітня 2010 року.

25 травня 2010 року виконавчий комітет Козівської селищної ради Тернопільської області прийняв рішення №-76 «Про виключення квартири із числа службових», яким виключив 4-х кімнатну житлову квартиру із числа службових приміщень .

Таким чином спірна квартира була надана Позивачеві на тимчасовий період, зокрема на період його повноважень - 5 років, а після закінчення повноважень Позивач зобов`язаний був звільнити спірну квартиру, оскільки підстава на якій він був вселений у неї відпала. Однак, Позивачем цього не було зроблено, а права власності на спірну квартиру він не набув, відтак Позивача не слід вважати законним користувачем квартири.

Рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради від 09 липня 2019 року №-69, законно було вирішено надати службове жиле приміщення, а саме: чотирикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 . судді Козівського районного суду на період виконання повноважень судді Козівського районного суду та видати ордер на вселення у вказане службове жиле приміщення.

Скаржник вважає, що прийняті відповідачем рішення жодним чином не порушують прав позивача, а посилання ОСОБА_1 про неповідомлення його про засідання сесій рад не можуть слугувати підставою для їх скасування, оскільки, законодавчо не передбачено обов`язку персонально повідомляти осіб про засідання, окрім того порядок денний сесій завчасно публікується на офіційному сайті ради та є публічним і доступним для усіх громадян.

Також скаржник звертає увагу на те, що у спірній квартирі Позивач не проживає тривалий час, більше того, з березня 2017 року по даний час у спірній квартирі проживає ОСОБА_3 .. Також, факт не проживання позивача у даній квартирі й підтверджується Актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 липня 2022 року .

Посилаючись на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц вказує, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивача ОСОБА_1 - адвокат Борова Л.В. вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Рішення суду вважає законним.

В суді апеляційної інстанції представниця третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , просила задовольнити апеляційну скаргу з мотивів, викладених у ній.

Представниця позивача ОСОБА_1 та його представник адвокат Борова Л.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився хоч належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання .

У відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду відповідає.

Як встановлено судом, у відповідності до нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі під №-68 договору купівлі-продажу чотирикімнатної квартири, 25 січня 2002 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продали, а Козівська селищна рада купила у них чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 ( т.1 а.с. 23).

У подальшому виконавчий комітет Козівської селищної ради 16 липня 2002 року прийняв рішення за №-116 «Про закріплення службового житлового приміщення», враховуючи рішення виконкому Козівської селищної ради №-181 від 20 листопада 2001 «Про договір між прокуратурою Тернопільської області та Козівською селищною радою від 31 жовтня 2001 року», рішення виконкому селищної ради №-7 від 22 січня 2002 року про затвердження проміжного договору на предмет купівлі-продажу житлової квартири між Козівською селищною радою та співвласниками квартири АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 25 січня 2002 року, лист прокуратури Тернопільської області № 11/65 від 01 березня 2002 року «Про забезпечення працівників органів прокуратури службовими жилими приміщеннями», яким, на підставі ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та врахувавши, що на придбання квартири використані бюджетні кошти, виконком селищної ради вирішив закріпити 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , як службове приміщення та передати її на баланс Козівського комбінату комунальних підприємств. ( а.с. 24 т. 1).

16 липня 2002 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення за №-117 «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення», яким надав службове житлове приміщення по АДРЕСА_1 прокурору Козівського району Патра Ярославу Семеновичу та видав ордер на вселення у вказане житло на нього та склад його сім`ї 4 чол. ( а.с.25 т.1).

Позивач ОСОБА_1 призначений прокурором Козівського району Тернопільської області строком на п`ять років відповідно до наказу Генерального прокурора України №-528к від 26 квітня 2005 року ( а.с. 27 т.1).

07 жовтня 2005 року виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення за №-185 «Про видачу ордера на вселення в службове житлове приміщення», яким надав службове житлове приміщення по АДРЕСА_1 прокурору Козівського району ОСОБА_1 та видав йому ордер на вселення у вказане житло складу сім`ї 3 чол. та зобов`язав укласти договори з організаціями надавачами житлово-комунальних послуг ( а.с.28 т.1).

У відповідності до ордера на житлове приміщення №-484 від 13 жовтня 2005 року, він є виданим ОСОБА_1 з сім`єю з 3 чоловік на право зайняття житлового приміщення житловою площею 46,8 кв.м., яке складається з чотирьох кімнат у службовій квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Підстава видачі ордера рішення виконкому Козівської селищної ради №-185 від 07 жовтня 2005 року Також зазначено, що цей ордер є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення, при вселенні він здається у відповідну житлово-експлуатаційну контору і дійсний він на протязі 30 днів. Зазначено склад сім`ї: голова сім`ї ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_9 (а.с.29 т.1).

25 травня 2010 року виконавчий комітет Козівської селищної ради Тернопільської області прийняв рішення №-76 «Про виключення квартири по АДРЕСА_1 із числа службових», яким виключив 4-х кімнатну житлову квартиру по АДРЕСА_1 із числа службових приміщень у зв`язку з тим, що у прокуратури Козівського району відпала потреба в користуванні службовим житлом та вирішено розглянути питання продажу вказаної квартири прокурору Козівського району ОСОБА_1 на черговій сесії селищної ради ( а.с. 30 т.1).

Як вбачається із витягу з протоколу №-41 другого засідання шістнадцятої сесії п`ятого скликання від 11 червня 2010 року Козівської селищної ради Тернопільської області, а саме із « порядку денного», під №-68 зазначено «Про звернення гр. ОСОБА_1 ( доповідач Прийдун О.І.) за результатами голосування з цього питання ; «за» - 9, «проти» - 2, « утрималося» - 7, рішення не прийняте ( а.с.31 т.1).

Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 18 січня 2013 року (справа № 1908/516/2012, 2а/600/1/2013), за результатами розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Козівської селищної ради в особі селищного голови Вацлавського П.Ю., третя особа на стороні відповідача прокуратура Тернопільської області, про скасування рішення Козівської селищної ради «Про включення квартири по АДРЕСА_1 в число службових» від 12 квітня 2011 року №-180, вирішено позовні вимоги задовольнити, рішення Козівської селищної ради №-180 від 12 квітня 2011 року другої сесії шостого скликання Козівської селищної ради «Про включення квартири по АДРЕСА_1 скасовано ( а.с.49-50 т.1). Рішнння суду є чинним.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживав в спірній квартирі та 20 березня 2017 року укладено договір оренди квартири за адресою по АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

19 квітня 2019 року, листом №-01-424.3-09 адресованому ОСОБА_3 . Козівський селищний голова ОСОБА_10 зокрема повідомив, що квартира по АДРЕСА_1 є комунальною власністю. Також у листі зазначено, що ОСОБА_1 дійсно був користувачем вказаної квартири, як службової. Проте вказану квартиру було виключено з числа службових жилих приміщень для проживання працівників прокуратури Козівського району у результаті винесення рішення Козівським районним судом Тернопільської області від 18 січня 2013 року ( а.с. 101 т.2).

У подальшому, начальник Територіального управління ДСА у Тернопільській області звернувся до відповідача із листом від 09 квітня 2020 року №-01-298/20, у якому, посилаючись на інформацію вказану вище у листі від 19 квітня 2019 року №-01-424.3-09 Козівського селищного голови Адаміва Я.Ю. адресованому ОСОБА_3 й розцінивши таку інформацію, як наявність у власності Козівської селищної ради Тернопільської області вільних та не переданих у власність/користування квартир, з метою забезпечення базових побутових потреб судді Козівського районного суду Тернопільської області ОСОБА_3 та забезпечення унормування відносин, що склалися, просив Козівську селищну раду розглянути питання щодо можливості та умов передачі в користування Козівського районного суду Тернопільської області для проживання судді цього суду ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 . При цьому також викладено прохання повідомити територіальне управління ДСА України у Тернопільській області, як розпорядника коштів Козівського районного суду Тернопільської області щодо умов передачі в найм зазначеного житла (в тому числі оплатності / безоплатності того чи іншого договору) для забезпечення належного виконання вказаною суддею своїх повноважень та забезпечення її базових житлових потреб на період виконання обов`язків судді вказаного суду ( а.с. 104-105 т.2).

Рішенням сорок другої сесії сьомого скликання Козівської селищної ради від 22 травня 2020 року №-2188, за наслідками розгляду та обговорення звернення територіального управління ДСА України у Тернопільській області від 09 квітня 2020 року №-01-298/20 щодо можливості та умов передачі квартири по АДРЕСА_1 для проживання судді Козівського районного суду, керуючись нормами Житлового Кодексу Української РСР та законом України «Про місцеве самоврядування», вирішено включити до числа службових житлових приміщень чотирикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 . Доручити виконавчому комітету Козівської селищної ради здійснити організаційні заходи щодо надання вказаного службового жилого приміщення судді Козівського районного суду ОСОБА_3 на час виконання нею службових повноважень ( а.с. 53 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради від 09 липня 2019 року №-69, за наслідками розгляду та обговорення звернення суддів Козівського районного суду від 06 липня 2020 року вх. №-№ Г-470/104/7.20/8.5 про надання службового жилого приміщення по АДРЕСА_1 , врахувавши рішення Козівської селищної ради від 22 травня 2020 року №-2188 «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень», на підставі норм Житлового Кодексу України, ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись Постановою Ради Міністрів УРСР №37 від 04 лютого 1988 року «Про службові жилі приміщення», вирішено надати службове жиле приміщення, а саме: чотирикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 судді Козівського районного суду на період виконання повноважень судді Козівського районного суду. Та видати ордер на вселення у вказане службове жиле приміщення, яке складається з чотирьох кімнат житловою площею 49,6 кв.м. судді Козівського районного суду ОСОБА_3 на сім`ю в складі чотирьох осіб ОСОБА_11 , син ОСОБА_12 , дочка ОСОБА_13 ( а.с. 54 т.1).

Як вбачається із корінця ордера на службове жиле приміщення №-486, виконавчий комітет Козівської селищної ради 29 липня 2020 року видав ордер на ім`я судді Козівського районного суду ОСОБА_3 з сім`єю з 4-х чоловік на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 49,6 кв.м., яке складається з чотирьох кімнат у ізольованій комунальній квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Ордер видано на підставі рішення виконавчого комітету від 09 липня 2020 року №-69. Також вказано склад сім`ї ОСОБА_3 - чоловік та двоє дітей. Ордер одержано ОСОБА_3 29 липня 2020 року ( а.с. 55 т.1).

Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 20 травня 2020 року квартира по АДРЕСА_1 в цілому перебуває у комунальній власності Козівської селищної ради( а.с. 56 т.1).

Згідно із записів у паспорті громадина України позивача ОСОБА_1 (серія НОМЕР_1 , виданого 11 червня 2009 року Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області), його зареєстрованим місцем проживання з 23 вересня 2005 року є квартира по АДРЕСА_1 ( а.с.16 т.1).

У відповідь на запит суду про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться у реєстрі територіальної громади/Єдиному державному демографічному реєстрі про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , Козівський селищний голова Сергій Добалюк надіслав відповідь від 05 липня 2021 року №-01-1542/3-09. Як вбачається із відповіді на згаданий запит, згідно даних реєстру територіальної громади ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ПГУ НОМЕР_1 виданий 11 червня 2009 року, орган видачі Козівський РВ УМВС України в Тернопільській області (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Відомості про інших зареєстрованих осіб за даною адресою в реєстрі територіальної громади відсутні (а.с.29 т.2).

03 лютого 2022 року за №-01-185/3-09 Козівським селищним головою Сергієм Добалюком додатково повідомлено суду, що у вказаній вище інформації від 05 липня 2021 року, допущено описку у прізвищі зареєстрованої особи за зазначеною вище адресою. Зокрема вказано ОСОБА_14 , а правильно повинно бути ОСОБА_1 .. Відтак Козівська селищна рада просить суд правильним вважати прізвище « ОСОБА_1 », інші відомості без змін(а.с. 117 т.2).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно виходив з наявності правових підстав для задоволення вимог, оскільки оскаржуваними рішеннями порушені житлові права позивача. Суд підставно прийшов до висновку ,що переведення комунального житла у службове є можливим лише за умови, що таке житло є вільним. В даному випадку житло вільним не було в ньому був зареєстрований позивач а тому рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_3 до числа службових жилих приміщень» та рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення» підлягають скасуванню .

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

В справі яка переглядається встановлено, що виконавчий комітет Козівської селищної ради прийняв рішення від 07 жовтня 2005 року за №-185 яким надав службове житлове приміщення по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та видав йому ордер на вселення у вказане житло складу сім`ї 3 чол. Позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрований у спірній квартирі з 2005 року по даний час. 25 травня 2010 року виконавчий комітет Козівської селищної ради Тернопільської області прийняв рішення №-76 «Про виключення квартири по АДРЕСА_1 із числа службових». Судом встановлено, що позивач після виключення спірної квартири із числа службових залишався проживати в ній по даний час та є його єдиним житлом.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що проживає в в спірній квартирі по АДРЕСА_1 з 2005 року по даний час та квартира є його єдиним житлом. Після отримання ордеру він провів капітальний ремонт житла , оскільки квартира була непридатна для проживання, сплачує витрати на її утримання, проводить поточний ремонт майна та інші обов`язкові платежі. В квартирі знаходяться його меблі та речі. У 2017 році в зв`язку з погіршенням стану здоров`я він був змушений переїхати на тимчасове проживання до доньки в м. Тернопіль. 20 березня 2017 року він уклав договір оренди квартири за адресою АДРЕСА_1 з суддею Гриновець О.Б. В жовтні 2020 року йому стало відомо, що рішеннями відповідача його квартира віднесена до числа службових та надана у службове користування судді Козівського районного суду Гриновець О.Б. Вказаними рішеннями порушені його житлові права він фактично позбавлений права на проживання в квартирі.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що тривалий час проживання позивача в житлі, незалежно від його правового режиму, сплата витрат на його утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, є достатньою підставою для того, щоб вважати, що наявний зв`язок позивача ОСОБА_1 із спірною квартирою як із житлом та воно не було було вільним на час прийняття Козівською селищною радою оспорюваних рішень.

Колегія суддів зазначає, що Козівська селищна рада Тернопільської області, будучи власником спірної квартири знала, що житло не є вільним, в ньому проживає та зареєстрований з 2005 року позивач ОСОБА_1 , не заперечувала проти проживання позивача, не ставила питання у судовому порядку щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, та всупереч закону прийняла рішення №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_3 до числа службових жилих приміщень» яка не була вільною на час прийняття рішення та рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення» чим порушила права позивача, що є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) роз`яснено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP (далі - Положення № 37), затвердженим Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04.02.1988, визначено порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними.

Так, згідно п.2 Положення №37, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (пункт 2 Положення № 37).

Відповідно до пунктів 3, 4 Положення № 37 жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. До числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення.

Згідно статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, майно, яке було предметом таких рішень, не було вільним і з врахуванням положень пунктів 3, 4 Положення № 37, правових підстав для переводу такого житла із комунального в службове, у відповідача не було, а тому рішення відповідача №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень» не є прийнятим у відповідності до закону.

Як похідне від такого неправомірного рішення є таким, що не відповідає вимогам закону й оскаржуване рішення відповідача №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення» третій особі ОСОБА_3 .. Оскаржуваними рішеннями порушено законні права позивача на користування житловим приміщенням і воно підлягає поновленню шляхом задоволення заявлених вимог скасуванню оскаржуваних позивачем рішень відповідача в цілому.

А тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що спірна квартира на час прийняття оскаржуваних рішень була вільною, оскільки після припинення трудових відносин і зміни статусу «спірної квартири» позивач ОСОБА_1 втратив право на користування квартирою і рішення відповідача про надання службової квартири судді ОСОБА_3 є законним колегія суддів вважає необґрунтованими.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_3 було відомо, що спірна квартира знаходиться в користуванні позивача, оскільки 20 березня 2017 року укладено договір оренди квартири за адресою по АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (чинного на даний час) після призначення на посаду суддя, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується службовим житлом за місцем знаходження суду органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК Української PCP).

Облік службових приміщень в усіх будинках незалежно від їх приналежності здійснюється виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, який прийняв рішення про включення житлового приміщення в число службових.

Відповідно до частини 2 статті 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Орган, який надає службові жилі приміщення суддям, визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Особи, яким може бути надано службові жилі приміщення, визначений в Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженому постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року №37 «Про службові жилі приміщення», який до 02 вересня 2015 року не містив посади судді.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №767 «Про внесення зміни до пункту 56 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення» (далі - Перелік) внесені зміни до пункту 56 цього Переліку і викладено його в такій редакції: судді Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищого спеціалізованого суду, апеляційного, місцевого суду, які потребують поліпшення житлових умов; члени Вищої ради юстиції та Вищої кваліфікаційної комісії суддів; працівники Конституційного Суду України - керівники структурних підрозділів, їх заступники, головні консультанти, головні спеціалісти Секретаріату, радник Голови, наукові консультанти та помічники суддів; працівники апарату судів загальної юрисдикції, секретаріату Вищої ради юстиції, секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів, Державної судової адміністрації та її територіальних управлінь, Національної школи суддів на час виконання ними службових обов`язків.

Отже, пунктом 56 цього Переліку визначено, що судді місцевого суду, які потребують поліпшення житлових умов, забезпечуються службовим приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира не була вільною, в ній зареєстрований та проживав позивач, правових підстав для переводу такого житла із комунального в службове, у відповідача не було, а тому рішення №2188 від 22 травня 2020 року «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень» є незаконним та підлягає скасуванню.

Як похідне від такого неправомірного рішення є таким, що не відповідає вимогам закону й оскаржуване рішення відповідача №69 від 09 липня 2019 року «Про надання службового жилого приміщення» третій особі ОСОБА_3 ..

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18) не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначеній постанові Великої Палати, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається, обставини, встановлені судом в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справі, на судове рішення в якій посилався заявник.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 травня 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді