Справа № 362/720/19
Провадження № 2/362/127/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2022 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Ковбеля М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сілецької М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди,-

встановив:

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить відшкодувати їй завдану неправомірними діями ОСОБА_2 моральну (немайнову) шкоду шляхом стягнення з відповідача грошової суми в розмірі 100000 грн.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 09.11.2018 року приблизно 11 годин 30 хвилин, позивач ОСОБА_1 , виконуючи функції та повноваження представника органу місцевого самоврядування - голови Рославичівської сільської ради Васильківського району Київської області, перебуваючи у приміщенні відділення поштового зв`язку, який розташовано за адресою: вул. Спасо-Преображенська, 3, село Рославичі, Васильківського району, Київської області, отримувала та відправляла поштову кореспонденцію з питань діяльності сільської ради. У зазначений час до приміщення указаного поштового відділення увійшла відповідач, яка почала ображати її шляхом висловлювання нецензурною лексикою та образ, принижуючи її честь та гідність. На думку позивача, такі дії Відповідача мали тривалий характер та супроводжувалися фізичними діями (насильством), з метою обмеження позивача у можливості вільного пересування та свободі здійснення інших дій за вчасною волею. Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_2 завдавала їй численні удари по різним частинам тіла, та за наслідками отриманих від ОСОБА_2 побоїв, вона була вимушена звернутися за швидкою медичною допомогою та у подальшому перебувала на стаціонарному лікуванні

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачка в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову через його недоведеність.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, дійшов до наступного висновку.

В силу вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до рішення №02-І-VІІ Рославичівської сільської ради від 02.11.2015 року, позивача ОСОБА_1 обрано на посаду Рославичівського сільського голови сього скликання.

Як вбачається з виписки із медичної картки стаціонарного хворрого №987 та листа непрацездатності, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 09.11.2018 року по 02.12.2018 року, діагноз: закрита черепно-мозкова травма.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Разом з тим, позивач не довела та не надала належних і допустимих доказів того, що саме через дії відповідача, ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, та що саме через дії відповідача їй було завдано моральну шкоду.

Суттєві моральні страждання, про які позивачем зазначено у своїй позовній заяві є лише припущенням, оскільки підтверджуючих доказів за нормою статті 81 ЦПК України позивачем не надано.

Також не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність відповідача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 зазначила, що дійсно вона 09.11.2018 року перебувалау приміщенні відділення поштового зв`язку, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , та чула, як сторони по справі дуже гучно сварилися, однак факту нанесення тілесних ушкоджень будь-якій з них, вона не бачила.

Також в судовому засіданні було опитано свідка ОСОБА_4 , яка також підтвердила, що 09.11.2018 року перебувала в приміщенні поштового відділення, та чула як позивач та відповідач сварилися, однак факту самої бійки не бачила.

Крім того, з дослідженого в судовому засідані відеозапис (а.с. 74) вбачається, що позивач сама провокувала відповідача на бійку, спровокувала конфлікт з відповідачем, виражалася нецензурною лексикою відносно відповідачки.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому суд з`ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Разом з тим, за приписами частин першої, третьої статті 12, статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог статей 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду справи позивачем жодних належних та допустимих доказів надано не було. За таких обставин, з огляду на відсутність обов`язку суду щодо збирання доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі через його недоведеність.

Згідно ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 23, 1167, ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 15, 16,76-81, 141, 263 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текс рішення суду виготовлено 30.09.2022 року.

Суддя М.М. Ковбель