Номер провадження: 22-ц/813/2862/22
Справа № 495/4951/20
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитом у розмірі 3 687,58 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в період з 23.09.2008 року по 28.06.2019 року у розмірі - 128 050,82 грн. та судові витрати у справі у розмірі 2102,00 грн. судового збору.

РішеннямБілгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2021 року у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 23.09.2008 року, згідно якої було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці кредитування та обслуговування картрахунку.

Для використання кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну карту, у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 4000,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Відповідачка зобов`язувалася здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.

Однак, ОСОБА_1 не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушила умови кредитного договору, тому з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 31.05.2020 року у відповідачки виникла заборгованість у розмірі 239 126,28 грн., яка складається з наступного: 3687,58 грн. заборгованість за кредитом; 230 481,19 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4 957,51 грн. заборгованість за пенею.

Але, кредитодавцем на власний розсуд зменшено вищезазначену суму боргу, у зв`язку з чим позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 131 738,40 грн., яка складається з: 3 687,58 грн. заборгованість за кредитом; 128 050,82 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом в період з 23.09.2008 року по 28.06.2019 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що позов не підлягає задоволенню, у зв`язку із необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Проте, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом Банк, на підтвердження умов договору надав суду:

-розрахунок заборгованості за договором № б/н від 23.09.2008 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 (а.с. 3-8);

-копію довідки про перевипуск кридитних карток (а.с.9);

-копію довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 100);

-копію заяви позичальника № б/н від 23.09.2008 року (а.с. 11, 11 зворот);

-копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 12);

-копію Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 13);

-копію «Про внесення змін в договірну базу по платіжним карткам..» (а.с. 19-22);

-копію паспорту відповідача (а.с. 23);

копію виписки за договором №б/н (а.с. 30-37).

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 у заяві від 23.09.2008р. підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта , Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 11 зворот).

Однак, ОСОБА_1 не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушила умови кредитного договору, тому з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 31.05.2020 року у відповідачки виникла заборгованість у розмірі 239 126,28 грн., яка складається з наступного:

- 3687,58 грн. заборгованість за кредитом;

- 230 481,19 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 4 957,51 грн. заборгованість за пенею.

Але, кредитодавцем на власний розсуд зменшено вищезазначену суму боргу, у зв`язку з чим позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 131 738,40 грн., яка складається з:

- 3 687,58 грн. заборгованість за кредитом;

- 128 050,82 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом в період з 23.09.2008 року по 28.06.2019 року.

У відповідності до умов укладеного з банком договору про надання банківських послуг від 23.09.2008 року ОСОБА_1 були видані наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 зі строком дії останньої перевипущеної картки - до квітня 2017 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.9) та не спростовано відповідачем.

Також матеріалами справи встановлено, що після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору, ОСОБА_1 здійснила діі щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, що вбачається з виписки за договором №б/н від 23.09.2008р. Вказана виписка також містись інформацію щодо сум проведених операцій, їх дату, розшифровку призначення та залишок коштів після кожної операції та за своїм змістом збігається з розрахунком заборгованості, долученим до позовної заяви та підтверджує відомості викладені в ньому.

Доказів щодо спростування вказаного розрахунку, ОСОБА_1 не надано.

Активація відповідачкою картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.

Крім того, відповідачка частково погашала наявну заборгованість та продовжувала користуватися кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на плаіжній картці.

Оскільки матеріали справи не містять доказів про повернення ОСОБА_1 в добровільному порядку Банку суми фактично отриманих кредитних коштів, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 3 687,58 грн.

При цьому, невірним також є і висновок суду про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам за користування кредитом в період з 23.09.2008 року по 28.06.2019 року.

Так, поза увагою суду залишилося те, що в підписаній відповідачкою ОСОБА_1 заяві від 23.09.2008 року зазначена базова процентна ставка за кредитом, яка складає 3%.

Окрім того, матеріали справи також містять довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 23.09.2008 року, в якій сторони також погодили базову процентну ставку за користування кредитом на рівні 3,0% в місяць на залишок заборгованості, з розрахунку 360 днів у році, що становить 36% річних. Ця довідка підписана ОСОБА_1 ( а.с. 12).

Таким чином, доведеними перед судом є умови кредитного договору, погодженого сторонами, щодо визначення процентної ставки за користування кредитними коштами.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки заборгованості по відсоткам за користування кредитом в період з 23.09.2008 року по 28.06.2019 року, є помилковими.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із твердженнями Банку щодо періоду стягнення таких відсотків, виходячи з такого.

Як вже зазначалося, Банком доведено видачу відповідачу коштів у вигляді відкриття карткового рахунку та користування протягом кількох років кредитними коштами із встановленим на карту кредитним лімітом, який відповідачем періодично повертався, а проценти - частково сплачувалися.

Згідно заяви та довідки про умови кредитування вбачається, що сторонами погоджено процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 3%.

Встановивши факт отримання відповідачем грошових коштів і користування цими коштами на картковому рахунку протягом кількох років, часткове повернення коштів зі сплатою винагороди банку за користування коштами, суд першої інстанції не взяв до уваги погоджені сторонами умови користування грошовими коштами в тому числі і на випадок невиконання стороною зобов`язань у повному обсязі (прострочення).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії:

1. "проценти за користування кредитом" - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України;

2. "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

Проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12).

Строк кредитування за картковим договором обмежується строком дії кредитної карти, який в даному випадку, як вбачається з доданої Банком довідки обмежений останнім днем квітня 2017 року (а.с. 9).

Тому в межах дії кредитної карти строк кредитування для визначення розміру процентів за користування кредитними коштами підлягає застосуванню погоджений розмір - 3% на місяць від розміру неповерненого кредиту.

Будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в районному суді, відповідачка заяви про застосування позовної давності не подав.

До суду з позовом до відповідача Банк звернувся у вересні 2020 року, розрахувавши проценти за користування кредитом станом на 31.05.2020 року.

У відповідності до висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, проценти за користування кредитом за договірною ставкою після спливу строку кредитування не нараховуються і не стягуються, оскільки права кредитора захищаються ч.2 ст. 625 ЦК України.

Втім, з такими вимогами (про стягнення процентів в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України ) позивач не звертався і цією правовою нормою заявлені вимоги про стягнення процентів за кредитним договором не мотивував.

Заявлені до стягнення проценти стосуються процентів які передбачені довідкою про умови користування грошовими коштами Банку, тобто є договірними.

Тому вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, розмір ставки яких погоджений сторонами у довідці про умови кредитування і які нараховані до 30.04.2017 року включно, є обґрунтованими.

Станом на 30.04.2017 року, коли сплив строк кредитування, проценти відповідно до поданого позивачем розрахунку нараховані у розмірі 17125 грн.87 коп.

Тому стягненню підлягають проценти за користування кредитом у розмірі 17125 грн. 87 коп.

В решті заявлені вимоги про стягнення процентів нараховані з 01.05.2017 року до 28.06.2019 року з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, задоволенню не підлягають .

Отже, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає лише частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд виходить із такого розрахунку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовна заява та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, тому судовий збір необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем пред`явлено позов на суму 131738,40 грн., апеляційним судом задоволено вимоги позивача в розмірі 20813, 45 грн., що становить 15,8 % від пред`явлених вимог.

При пред`явленні позову банком сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн. (а.с. 38), а за подачу апеляційної скарги Банк сплатив судовий збір у розмірі 3153 грн. (а.с. 105).

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає сума 830,20 грн. (5255,00 грн. х 15,8%).

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (МФО №305299, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором №б/н від 23.09.2008 року за тілом кредиту 3 687,58 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом в період з 23.09.2008 року по 30.04.2017 року у розмірі - 17125 (сімнадцять тисяч сто двадцять п`ять) гривен 87 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (МФО №305299, код ЄДРПОУ 14360570) суму судового збору в розмірі 830 гривен 20 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 05.09.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева