КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Справа №757/9845/16-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7646/2022
У Х В А Л А

31 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Кострюкова Валерія Івановича про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та стягнення моральної шкоди,

встановив:

у лютому 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору позики №3004/2013/ST від 28 лютого 2013 року, укладеного між нею та відповідачем, який вчинено під впливом насильства, та стягнути з ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000грн та витрати по сплаті судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що вона займалась господарською діяльністю, була директором Приватного підприємства «Лакет», у якого перед іноземними партнерами виникла заборгованість у розмірі 400 000 дол. США. З метою погашення вказаної заборгованості вона, як фізична особа, на початку 2010 року звернулася до відповідача, який є її рідним братом, з проханням надати їй у борг зазначену вище суму грошових коштів, на що останній погодився та надав в борг грошові кошти строком на три роки, а саме - до квітня 2013 року.

Позивач зазначала, що вона з квітня 2010 року сплачувала відповідачу щомісячно борг по 5 500 дол. США та станом на кінець 2012 року сплатила кошти у розмірі 181 500 дол. США, однак кошти поверталися без дотримання формальних процедур, на засадах довіри та родинних відносин.

Позивач стверджувала, що на початку 2013 року відповідач почав вимагати від неї негайного погашення залишку заборгованості шляхом психічного тиску, а саме: принижував, ображав та залякував фізичною розправою і втратою житла, що відобразилося на її психічному та фізичному здоров`ї. Погодившись продовжити термін погашення боргу ще на 3 роки, відповідач склав та надав їй для підписання договір позики №3004/2013/SТ від 28 лютого 2013 року, згідно з яким він, нібито, ще раз позичив їй гроші у розмірі 647 000 дол. США, що зовсім не відповідало її волі.

Позивач зазначала, що вона не отримувала вказаних грошових коштів від відповідача при підписанні договору позики та розписки від 28 лютого 2013 року. Зазначений договір позики від 28 лютого 2013 року був підписаний нею як гарантія за отриманий борг у розмірі 400 000 дол. США у 2010 році, який вже був частково

погашений у розмірі 181 500 дол. США.

Позивач стверджувала, що при підписанні договору позики від 28 лютого 2013 року вона не усвідомлювала значення своїх дій, повністю довіряла відповідачу як рідній людині та не перевіряла вказані у договорі позики суми.

Крім того позивач зазначала, що вона з березня 2013 року по січень 2015 року продовжувала сплачувати відповідачу борг по 6 500 дол. США щомісяця та додатково повернула йому 2 300 дол. США у травні 2014 року і 8 000 дол. США у лютому 2015 року, що становить загальну суму повернутого боргу у розмірі 341 300 дол. США.

Позивач вважала, що договір позики від 28 лютого 2013 року укладений під впливом психічного тиску та обману, а тому на підставі ст. 231 ЦК України повинен бути визнаний недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначала, що у зв`язку із діями відповідача вона постійно знаходилася у стані стресу та нервового напруження, відповідач принижував, ображав її та їх маму, залякував фізичною розправою та позбавленням житла, вона переживала за життя та стан здоров`я своєї матері, оскільки відповідач доводив її до істеричного стану.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року позов задоволено, визнано недійсним договір позики №3004/2013/ST від 28 лютого 2013 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Войцехівського С.П. було задоволено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 4 травня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що заявивши вимогу про визнання договору позики № 3004/2013/SТ від 28 лютого 2013 року недійсним, ОСОБА_2 , зокрема, посилалась на те, що при підписанні договору вона не усвідомлювала значення своїх дій. Аналогічні доводи позивачка в подальшому неодноразово приводила у своїх письмових поясненнях та посилалася на висновки судово-психіатричної експертизи № 11 від 07 березня 2017 року, якими встановлено, що ОСОБА_2 у момент підписання договору позики № 3004/2013/ST від 28 лютого 2013 року та на дату, вказану в ухвалі суду (29 березня 2013 року), страждала на «Важкий депресивний епізод з психотичними симптомами (F32.3 згідно МКХ-10)» та не могла усвідомити значення своїх дій та керувати ними. При цьому, як на правову підставу свого позову позивачка посилалась на частину першу статті 231 ЦК України, яка регулює правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства.

У постанові Верховного Суду від 4 травня 2022 року вказано, що суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та, не встановивши належним чином справжньої правової природи правовідносин сторін, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню, не перевіривши наявності підстав для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України, дійшов помилкового висновку про порушення судом першої інстанції принципу диспозитивності та передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Войцехівський С.П. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, не дослідження судом всіх обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, представник відповідача стверджує про необґрунтованість залишення

судом без розгляду його клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, оскільки ним наведені підстави, з яких таке клопотання заявлено після закриття підготовчого засідання, так як підстави для такого клопотання з`явилися після допиту у судовому засіданні експерта ОСОБА_3 , яка повідомила, що під час проведення експертизи не було враховано, що позивач у досліджуваний період (2013-2014 роки) здійснювала поїздки за кордон, керувала автомобілем та здійснювала господарську діяльність - фінансові операції з банківськими рахунками, що мало важливе значення для вирішення питань, які були поставлені перед експертизою.

Представник відповідача зазначає, що рішення суду про визнання договору позики недійсним ґрунтується тільки на висновку судово-психіатричної експертизи від 7 березня 2017 року. Однак суд не врахував, що з діагнозом важкий депресивний епізод з психологічними симптомами позивач не могла керувати транспортним засобом та здійснювати фінансові операції. Разом з цим, позивач у день підписання договору позики та маючи зазначений діагноз проходила митний контроль в аеропорту, пересувалася самостійно та вчиняла правочин.

Також представник відповідача посилається на те, що висновок судово-психіатричної експертизи №11 від 7 березня 2017 року спростовується протоколом допиту лікаря-психіатра ОСОБА_4 , який має стаж в області психіатрії 30 років. Також у вказаному висновку судово-психіатричної експертизи надано відповіді на запитання, які не були поставлені судом першої інстанції експерту, висновок експертизи базується на оригіналі медичної карти позивача, якої у неї бути не могло в силу вимог закону, а тому наявний у справі висновок експертизи є необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалам справи та не може бути визнаний допустимим доказом у даній справі.

Представник відповідача зазначає, що до подання даного позову, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року у справі №761/19282/15-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, було задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_5 на його користь боргу за оспорюваним договором позики у сумі 15 538 260грн 65коп. У ході розгляду справи №761/19282/15-ц ОСОБА_6 могла подати зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, але вона не скористалася цим процесуальним правом та подала позов до іншого суду, а тому представник відповідача вважає, що подання даного позову про визнання договору позики недійсним після винесення рішення про стягнення боргу за цим договором направлено не на захист прав і інтересів позивача, а з метою уникнення цивільно-правової відповідальності перед відповідачем на підставі остаточного рішення суду у справі №761/19282/15-ц, що також є підставою для відмови у позові.

21 липня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кострюков В.І. подав до Київського апеляційного суду клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, посилаючись на те, щосуд першої інстанції безпідставно залишив без розгляду аналогічне клопотання, заявлене представником відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції та зазначаючи доводи, наведені у апеляційній скарзі.

Колегія суддів, вислухавши думку представника відповідача - адвоката Войцехівського С.П., який підтримав заявлене клопотання, думку представника позивача - адвоката Кобець Р.Ю., який заперечував проти задоволення клопотання, вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що висновком судово-психіатричного експерта №11 від 7 березня 2017 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України чітко та однозначно, без будь-яких припущень встановлено, що ОСОБА_2 в момент укладення договору позики 28 лютого 2013 року не могла

усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що заявивши вимогу про визнання договору позики від 28 лютого 2013 року недійсним, ОСОБА_2 , зокрема, посилалася на те, що при підписання договору позики вона не усвідомлювала значення своїх дій. Верховний Суд вказав, що підлягає перевірці наявність підстав для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За таких обставин, при повторному апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції у даній справі, апеляційному суду необхідно перевірити наявність підстав для визнання спірного правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 2 частини 1 статті 105 ЦПК України визначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Отже, призначення судово-психіатричної експертизи у даній справі є обов`язковим.

Ухвалою суду першої інстанції від 6 жовтня 2016 року у даній справі була призначена судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта від 7 березня 2017 року у момент підписання договору позики від 28 лютого 2013 року ОСОБА_2 страждала на важкий депресивний епізод з психотичними симптомами, тому у момент підписання договору позики не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

При цьому, у висновку експерта зазначено, що медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_2 з КМПНД № 1 надана експертам у не прошитому та не пронумерованому стані, а з матеріалів справи вбачається, що вказана медична картка була надана суду представником позивача ОСОБА_7 .

У подальшому суду першої інстанції були надані документи, які свідчать, що 28 лютого 2013 року (у день підписання спірного договору) ОСОБА_2 прилетіла до України з Італії, скориставшись авіаперевезенням, а відтак проходила паспортний та митний контроль, а також здійснювала фінансові операції, як керівник підприємства.

У судовому засіданні була опитана експерт ОСОБА_3 , яка пояснила, що вказані відомості не були враховані при проведенні судово-психіатричної експертизи, оскільки не були відомі експертам.

На підставі вищезазначених обставин, представником відповідача було заявлено клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, яке ухвалою суду від 29 жовтня 2020 року було залишено без розгляду. Суд першої інстанції послався на те, що представником відповідача не наведено обґрунтування поважності причин не заявлення цього клопотання на стадії підготовчого судового засідання.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно зі ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Частинами 3 та 8 статті 83 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Обґрунтовуючи клопотання про призначення експертизи, представник відповідача зазначав, що про не надання експертам всіх необхідних документів, які характеризують психічний стан ОСОБА_2 у момент підписання спірного договору позики, стало відомо тільки після допиту експерта ОСОБА_3 у судовому засіданні. Також представник відповідача посилався на покази лікаря-психіатра ОСОБА_8 , який був допитаний під час досудового розслідування 18 жовтня 2017 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно залишив без розгляду клопотання представника відповідача.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що згідно медичної картки Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1, яка була надана експертам для дослідження, ОСОБА_2 проходила лікування з 10 січня 2013 року, будучи на прийомі у лікаря 15 лютого 2013 року висловлювала скарги на різке зниження настрою, неможливість сконцентрувати увагу, відсутність апетиту, безсоння, абсолютну байдужість до себе і оточення, повну невпевненість в собі, своїх діях і можливостях, головний біль, головокружіння, біль за грудиною. Також лікарем зафіксовано, що пацієнтка висловлює маячні ідеї майбутніх нещасть, що будуть з нею та її сім`єю, заторможена, відповідає на питання після паузи, тихим голосом, на обличчі відчуженість, на питання, які потребують концентрації уваги, відповісти не може, маячні ідеї знедолення, швидких бід, хвороб і смерті, мислення в повільному темпі, пам`ять знижена, критика свого стану формальна. Повторно оглядалася ІНФОРМАЦІЯ_1 з аналогічними скаргами та діагнозом. Згідно результатів огляду від 11 квітня 2013 року, 20 травня 2013 року психічний стан ОСОБА_9 без змін.

Разом з цим, відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації від 10 грудня 2017 року, адміністрація Держприкордонслужби України повідомлено, що 28 лютого 2013 року ОСОБА_2 прилетіла в Україну рейсом Тревізо-Київ, 21 квітня 2013 року ОСОБА_2 виїжджала на автомобілі через пункт пропуску Лужанка та

поверталася 13 травня 2013 року на цьому ж автомобілі.

Отже, стан здоров`я ОСОБА_2 дозволяв їй керувати транспортним засобом, перетинати кордон України, проходити паспортний контроль та митний догляд.

Також суду першої інстанції були надані документи, що у цей період ОСОБА_2 здійснювала фінансові операції, як керівник ПП «Лакет».

Заслуговують на увагу і пояснення свідка ОСОБА_8 , який був допитаний під час досудового розслідування 18 жовтня 2017 року, має загальний стаж роботи в області психіатрі більше 30 років, згідно яких, виходячи з психічного стану ОСОБА_2 згідно описаної клінічної картини, на тлі приймання антипсихотичних ліків, вона не могла керувати автотранспортом та здійснювати професійну діяльність і не могла укладати будь-які правочини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що висновок судово-психіатричного експерта від 7 березня 2017 року не відповідає матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", заява №48778/99).

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року).

Частиною 1, 2 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного, а також враховуючи наявність рішення суду про стягнення зі ОСОБА_2 заборгованості за спірним договором позики, яке набрало законної сили, залишаючи без розгляду клопотання представника відповідача про призначення судової експертизи та не надаючи аналізу наведеним доводам, суд першої інстанції позбавив можливості відповідача довести свої заперечення проти позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним призначити повторну судову психіатричну експертизу, доручивши її проведення іншій експертній установі.

Визначаючи коло питань, які необхідно поставити перед експертами, колегія суддів враховує обставини справи та обґрунтування сторін.

При цьому, колегія суддів не вважає за необхідне призначати психолого-психіатричну експертизу, оскільки питання, які представник відповідача просить поставити перед експертами, не пов`язані з предметом та підставами позову.

Крім того, відповідно до п. 19 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 8 травня 2018 року №865, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за №719/32171, проводячи амбулаторну та стаціонарну СПЕ, експерт за потреби залучає психолога.

Клопотання про призначення стаціонарної експертизи задоволенню не підлягає, оскільки представником відповідача не наведено обґрунтування необхідності проведення саме стаціонарної психіатричної експертизи.

Керуючись статтями 103, 104, 107, 113, 381 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Кострюкова Валерія Івановича задовольнити частково.

Призначити у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та стягнення моральної шкоди повторну судову психіатричну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання:

1. Чи страждала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на будь-який психічний розлад на момент підписання договору позики №3004/2013/SТ від 28.02.2013р.?

2. Чи була здатна ОСОБА_2 за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними до моменту підписання договору позики №3004/2013/SТ від 28.02.2013р., на момент підписання договору позики №3004/2013/SТ від 28.02.2013р.?

Проведення експертизи доручити Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (м. Київ, вул. Кирилівська, 103-А), попередивши експертів про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку по ст. ст. 384, 385 КК України, та встановивши строк проведення експертизи в два місяці з моменту отримання матеріалів справи.

Надати у розпорядження експертів матеріали справи.

Витребувати з Київського міського психоневрологічного диспансеру медичну документацію стосовно ОСОБА_2 , починаючи з 10 січня 2013 року.

Зобов`язати ОСОБА_2 з`явитися за викликом експертів, попередивши про наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені ст. 109 ЦПК України.

Оплату експертизи покласти на ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Провадження по справі зупинити до отримання висновку експертів.

Ухвала в частині зупинення провадження у справі може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк