Справа № 201/6451/21
Провадження № 2/201/333/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 30 червня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму заборгованості за договором позики від 20 січня 2014 року у розмірі 934 968,47 грн., яка складається з суми заборгованості у розмірі 28891 доларів США, що по офіційному курсу НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн. та штрафу у розмірі 150 000,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач в позовній заяві посилалась на те, 20 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав від позивача позику у розмірі 39 000 доларів США, яку позичальник отримав в національній валюті гривні по офіційному курсу долара США до гривні на день підписання цього договору та отримання суми позики становить 311 727,00 грн., яку зобов`язався повернути в строк до 21 січня 2017 року. На виконання п. 3.5 вказаного договору 21 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір застави (транспортного засобу). Відповідачем було частково повернуто суму позики готівкою, а саме: 26 листопада 2014 року 2 000,00 доларів США, що становило 29950,00 грн., 12 серпня 2015 року 1 500,00 доларів США, що становило 32 057,00 грн., 16 грудня 2016 року 2 000,00 доларів США, що становило 52 597,00 грн. Жодних інших повернень чи платежів відповідачем за договором позики не було здійснено. У зв`язку із тим, що відповідачем не було своєчасно та в повному розмірі повернуто суму позики, було здійснено звернення стягнення на предмет застави, що передбачено п. 5.4 договору застави. Автомобіль мав технічні несправності, які впливали на його вартість та був оцінений в 120 000,00 грн. 27 червня 2017 року до ОСОБА_1 перейшло право власності на вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, який укладався в ТСЦ МВС (1242) РСЦ МВС. Позивач зазначає, що всього відповідачем за договором позики повернуто 10 109,00 доларів США. Таким чином, станом на момент звернення до суду з даним позовом існує заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 28891,00 доларів США, що по офіційному курсу НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн., які позивач просить стягнути разом із штрафом у розмірі 150 000,00 грн. (а.с.1-2).

14 вересня 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 (як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання вищевказаного договору позики недійсним. В обґрунтування поданого позову ОСОБА_3 зазначила, що 17 липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі № 200/19737/15-ц було розірвано. Однак між колишнім подружжям не були вирішені майнові питання. У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна. Серед майна, яке просить поділити ОСОБА_3 є і автомобіль Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску. ОСОБА_3 вважає, що спірний договір позики від 20 січня 2014 року укладався у 2021 році без мети його реального виконання, тобто є фіктивною угодою. Мета, з якою ОСОБА_2 вдався до укладання спірного договору, полягає в тому, щоб під загрозою стягнення 18 000,00 доларів США змусити ОСОБА_3 відмовитися від позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю автомобіля Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску та про стягнення половини його вартості у справі № 204/4708/17. ОСОБА_3 зазначає, що вказаний автомобіль був придбаний за спільні кошти на той час подружжя ОСОБА_4 . ОСОБА_3 ніколи не чула, що її чоловік позичав кошти у рідної сестри. ОСОБА_2 ніколи не звертався до ОСОБА_3 за отриманням згоди на укладення договору позики. У період, коли позивач ОСОБА_1 начебто надала кошти відповідачу ОСОБА_2 , вона не мала будь-якого нерухомого майна, транспортного засобу, не має їх до цього часу, не мала будь-яких заощаджень, мала скромний дохід, тобто не мала коштів для того, щоб надати позику в розмірі 39 000,00 доларів США своєму братові ОСОБА_2 (а.с.20-22).

07 жовтня 2021 року від представника ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_3 , в якому остання просила суд відмовити у його задоволенні та зазначила, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Відсутність права власності на майно за ОСОБА_5 не підтвердженням відсутності фінансової спроможності на надання в позику грошових коштів своєму брату. ОСОБА_6 жодним чином не може знати джерело доходів та статті витрат ОСОБА_1 , щоб робити будь-які висновки щодо її фінансової спроможності. ОСОБА_6 не доводить жодним чином, що при укладенні договору позики у сторін не було наміру створити дійсні правові наслідки на його укладання та, що кошти не передавалися. ОСОБА_7 не має жодного відношення до розподілу майна подружжя, яке відбувається між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Кошти за договором позики були фактично отримані її братом, у зв`язку із чим укладався договір позики та забезпечувався заставою (а.с.52-54).

08 жовтня 2021 року від ОСОБА_2 до суду також надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_3 , в якому останній просив суд відмовити у його задоволенні та зазначив що у 2014 році ОСОБА_2 вирішив придбати автомобіль в інтересах сім`ї. Проте, кошти на придбання автомобіля у ОСОБА_2 були відсутні, оскільки всі заощадження було витрачено на купівлю будинку та земельної ділянки до шлюбу. У дружини ОСОБА_3 також були відсутні кошти на придбання автомобіля, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду за дітьми. Доходів подружжя вистачало лише на задоволення потреб сім`ї. Таким чином, ОСОБА_2 звернувся до своєї рідної сестри з проханням позичити в борг на купівлю автомобіля, оскільки сестра на той час займалася діяльністю у сфері ІТ-технологій та мала можливість позичити кошти. На сьогоднішній день ОСОБА_2 підтверджує існування заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики, який було укладено в період шлюбу з ОСОБА_3 у розмірі 28 891,00 долар США та заперечує проти стягнення з нього штрафних санкцій. Жодні твердження ОСОБА_3 не підтверджують того, що договори були фіктивними, ані відсутність її згоди на укладення договору позики, яка не вимагається чинним законодавством, ані відсутність у ОСОБА_1 фінансової можливості та наявності у ОСОБА_2 фінансових можливостей, що підтверджується відомостями з податкової (а.с.77-78).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 30 червня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.13).

Ухвалою судді від 05 липня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (а.с.14-15).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.17).

До суду 29 липня 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.18).

Ухвалою судді від 23 вересня 2021 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики було об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (а.с.47).

Ухвалою судді від 23 вересня 2021 року було відмовлено у затвердженні мирової угоди по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (а.с.48).

Ухвалою судді від 11 жовтня 2021 року було витребувано: у Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відомості про майно та доходи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з січня 2012 року по червень 2014 року; у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області довідку про реєстрацію за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) транспортних засобів у період з червня 2013 року по червень 2014 року (а.с.95-96).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року провадження у вказаній справі зупинено для проведення судової технічної експертизи (а.с.97-98).

Ухвалою судді від 16 листопада 2021 року було поновлено провадження у вищевказаній справі (а.с.106).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2022 року провадження у вказаній справі зупинено для проведення судової технічної експертизи (а.с.121-122).

Ухвалою судді від 28 червня 2022 року було поновлено провадження у вищевказаній справі (а.с.134).

Представник ОСОБА_1 надала суду заяву в якій підтримала позовні вимоги ОСОБА_10 та просила задовольнити (а.с.139).

Представник ОСОБА_2 надала суду заяву в якій частково визнала позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення суми основного боргу (а.с.138).

Представник ОСОБА_3 надала суду пояснення, в яких просила суд задовольнити її позовні вимоги (а.с.140)

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Фактичні обставини встановленні судом.

Судом встановлено що 17 липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі № 200/19737/15-ц було розірвано.

Також встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, датований 20 січня 2014 року, відповідно до якого останній отримав від позивача позику у розмірі 39 000 доларів США, яку позичальник отримав в національній валюті гривні по офіційному курсу долара США до гривні на день підписання цього договору та отримання суми позики становить 311 727,00 грн., яку зобов`язався повернути в строк до 21 січня 2017 року (а.с.7).

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору позика надається позичальнику на придбання ним автомобіля марки Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 .

Згідно із п. 6.2 вказаного договору у випадку порушення позичальником строку повернення коштів, передбачених п. 4.1 договору позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 150 000,00 грн.

На виконання п. 3.5 вказаного договору 21 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір застави (транспортного засобу), датований 21 січня 2014 року, відповідно до п. 3.1 якого предметом застави є автомобіль марки Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 (а.с.8-9).

Факт отримання ОСОБА_2 зазначених коштів сторонами правочину не заперечується.

Як зазначає ОСОБА_1 , та це не заперечується ОСОБА_2 всього останнім за договором позики було повернуто 10 109,00 доларів США (в тому числі і передано автомобіль марки Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 27 червня 2017 року)

Станом на момент звернення до суду з даним позовом існує заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у сумі 28891,00 доларів США, що по офіційному курсу НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн., які ОСОБА_1 просить стягнути разом із штрафом у розмірі 150 000,00 грн.

У своєму відзиві на позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 визнав той факт що у 2014 році він вирішив придбати автомобіль в інтересах сім`ї. Проте, кошти на придбання автомобіля у ОСОБА_2 були відсутні, оскільки всі заощадження було витрачено на купівлю будинку та земельної ділянки до шлюбу. У дружини ОСОБА_3 також були відсутні кошти на придбання автомобіля, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду за дітьми. Доходів подружжя вистачало лише на задоволення потреб сім`ї. Таким чином, ОСОБА_2 звернувся до своєї рідної сестри з проханням позичити в борг на купівлю автомобіля, оскільки сестра на той час займалася діяльністю у сфері ІТ-технологій та мала можливість позичити кошти (а.с.77).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або також кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із договору позики, датованого 20 січня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 39 000 доларів США, яку ОСОБА_2 отримав в національній валюті гривні по офіційному курсу долара США до гривні на день підписання договору та отримання суми позики, що становить 311 727,00 грн.

Частиною 1статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У зазначений в договорі строк ОСОБА_2 , отримані в якості позики кошти в повному обсязі не повернув, чим порушив умови договору.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов ОСОБА_3 та у поданих заявах не заперечував щодо укладення між ним та ОСОБА_1 договору позики, також не заперечував щодо розміру заборгованості за вказаним договором.

Згідно із п. 6.2 договору позикиу випадку порушення позичальником строку повернення коштів, передбачених п. 4.1 договору позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 150 000,00 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) викладено висновок, що ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). При цьому, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши, що договорі позики укладений у належній письмовій формі та враховуючи, що ОСОБА_2 частково визнано позовні вимоги, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості за договором позики від 20 січня 2014 року у розмірі 934 968,47 грн., яка складається з суми заборгованості у розмірі 28891 доларів США, що по офіційному курсу НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн. та штрафу у розмірі 150 000,00 грн.

Враховуючи той факт, що суд прийшов до висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, з ОСОБА_2 , в силу ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9 349,70 грн., сплачений ОСОБА_1 за подачу позову.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, слід зазначити наступне.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану.

Порядок здійснення подружжям прав спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини друга та третя статті 65 СК України).

Судом встановлено, що у період шлюбних відносин ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 у борг 39 000,00 доларів США на купівлю автомобіля Mercedes-Benz ML 320, 2009 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , з поверненням боргу у строк до 21 січня 2017 року, про що було укладено договір позики, датований 20 січня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

У контексті ч. 1 ст. 1047 ЦК України сторони за договором боргу грошей від 20 січня 2014 року дотримались письмової форми договору, без його нотаріального посвідчення, так як законом посвідчення такої форми договору нотаріусом не вимагається.

Отже, з урахуванням вимог ст. 65 СК України, письмова форма згоди від одного із подружжя, у разі укладення договору, який виходить за межі дрібного побутового, вимагається лише за певними видами правочинів, в інших випадках ні, що свідчить про те, що ОСОБА_3 , у разі укладення ОСОБА_2 з третьою особою договору позики грошей, не була позбавлена права надати своєму чоловіку зазначену згоду в усній формі.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_3 відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, суду не були надані переконливі докази щодо її необізнаності стосовно боргових зобов`язань ОСОБА_2 та ненадання останньому згоди на укладення договору позики, а тому суду не було доведено, що вчиненням зазначеного правочину були порушені її права та законні інтереси.

Доводи ОСОБА_3 про відсутність справжніх намірів відповідача на укладання такого договору, судом не можуть бути прийняті до уваги, так як при розгляді зазначеного спору суд перевіряє, чи мало місце порушення інтересів заінтересованої особи при укладанні договору позики грошей між сторонами, та, як наслідок, визнання його недійсним.

Крім того, на даний час на розгляді у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська триває розгляд цивільної справи № 204/4708/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_11 , про визнання спільною сумісною власністю і поділ майна і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Тому, боргові зобов`язання подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї підлягають з`ясуванню саме судом під час розгляду такої категорії справ, як спір про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору недійсним слід відмовити у повному обсязі.

Судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму заборгованості за договором позики від 20 січня 2014 року у розмірі 934 968,47 грн., яка складається з суми заборгованості у розмірі 28891 доларів США, що по офіційному курсу НБУ на день звернення з позовом становить 784 968,47 грн. та штрафу у розмірі 150 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений останньою судовий збір у розмірі 9 349,70 грн.

У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Третя особа із самостійними вимогами (позивач): ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 .

Суддя С.С. Федоріщев