Справа № 461/8734/20 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/1496/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів:- Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта адвоката Заставної О.В., представника позивача адвоката Буковинського Т.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року (повний текст рішення складено 09 березня 2021 року) та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2021 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та повернення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И В:

позивач за первісним позовом - Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з останнього борг за Кредитним договором №Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року в розмірі 70 246 грн 03 коп.

В обґрунтування поданого позову посилається на те, що 09 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір №Z02.190.75640. Згідно Кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 89 000,00 грн зі сплатою 1,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Станом на дату подання позову відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений кредитним договором термін та не сплатив нараховані інші платежі, у тому числі проценти. Останню сплату по кредитному договору відповідач здійснив 27 липня 2020 року.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатив заборгованість за кредитним договором, в тому числі кредит, відсотки за користування кредитом та інші обов`язкові платежі, позивач просив позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача 70 246 грн 03коп. заборгованості по кредитному договору, яка складається з: 33 117 грн 22 коп. основного боргу; 17 376 грн 91 коп. простроченого боргу; 696 грн 65 коп. прострочених процентів та строкових процентів в розмірі 57 грн 54 коп.; 1 937 грн 35 коп. нарахованої плати за обслуговування кредиту та простроченої плата в розмірі 16 460 грн 00 коп.; 600 грн 36 коп. пені за несвоєчасне погашення платежів, що нарахована по 29 лютого 2020 року.

В свою чергу відповідач ОСОБА_1 звернувся до Акціонерного товариства «Ідея Банк» із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсними пункти 1.1., 1.4., 6.1. кредитного договору № Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором №Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року, з часу його укладення, зарахувавши сплачені кошти в розмірі 65 296 грн 10 коп., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по кредитному договору №Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року, а надлишок сплачених коштів повернути ОСОБА_1 . Також просив стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти по кредитному договору №Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року в розмірі 14 048 грн 41 коп.

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що встановлена банком у кредитному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливою умовою договору та повинна надаватися відповідно до закону на безоплатній основі. Окрім цього, на думку ОСОБА_1 , дана послуга взагалі не є послугою в розумінні законодавства, за яку банк може отримувати будь-яку плату. Також відповідач вважає, що така послуга не відповідає змісту послуг (його назві) та по суті і не може фізично бути надана банком без запиту позичальника, тому є всі підстави для визнання кредитного договору в тій частині недійсним та здійснення перерахунку заборгованості.

Зазначає, що у зв`язку з цим, позичальник достроково виконав зобов`язання по кредиту оскільки сплатив 107 390 грн 63 коп. внаслідок чого утворилась вже переплата по кредиту в розмірі 14 048 грн 41 коп., яку згідно статті 1212 ЦК України банк зобов`язаний повернути позичальнику як безпідставно набуті кошти (майно).

Просив зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року у задоволенні первісного позову Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та повернення безпідставно отриманих коштів, задоволено повністю.

Визнано недійсними пункти 1.1, 1.4., 6.1 Кредитного договору №Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язано Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором №Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року, з часу його укладення, зарахувавши сплачені кошти в розмірі 65 296 грн 10 коп., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по кредитному договору №Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року, а надлишок сплачених коштів повернути ОСОБА_1 .

Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн 80 коп.

Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2021 року стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти по кредитному договору № Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року в розмірі 14 048 грн 41 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в сумі 840 грн 80 коп.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржив позивач за первісним позовом АТ «Ідея Банк».

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалюючи рішення, суд не врахував, що кредитний договір №Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року, був укладений під час дії Закону України «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10 червня 2017 року. Тому стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосована до спірних у даній справі правовідносин. Окрім цього, застосування вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, які виникли у справі № 461/8734/20 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суперечитиме правовим висновкам Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341 цс15, відповідно до яких Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитним правовідносин, лише в тому разі якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типової процентної ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Зазначає, що 10 червня 2017 року втратили чинність Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою КМУ від 10 травня 2007 року № 168. Тому, на момент укладення кредитного договору законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості. Хибним є висновок суду першої інстанції щодо недійсності передбаченої кредитним договором умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, адже такий зміст суперечить вимогам частини другої статті 215 ЦК України, згідно якої правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом, в той час коли законодавством, чинним на час укладення кредитного договору, не було заборонено передбачати у договорах споживчого кредиту умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, як і не передбачено вимоги щодо безоплатності послуг, за які вище вказана плата встановлена, а отже недійсність вказаної умови не встановлена законом, з огляду на що така не може вважатися нікчемною. Звертає увагу на те, що у суду були відсутні підстави для задоволення зустрічного позову боржника про визнання недійсними пунктів кредитного договору, та здійснення перерахунку заборгованості враховуючи вимоги статті 1212 ЦК України, оскільки такий спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Тобто, боржником та судом відповідно належним чином не розмежовано реституцію та зобов`язання з безпідставного збагачення (кондиції). Зазначене, зокрема узгоджується із висновками Верховного Суду України, які викладено у постанові від 02 березня 2016 року по справі № 6-3090цс15. Окрім того, вважає суперечливими висновки суду першої інстанції щодо строку позовної давності по позовних вимогах позивача за зустрічним позовом. Щодо стягнення судового збору, то зазначає, що такий було стягнуто з АТ «Ідея Банк» двічі по 840,40 грн як за основним рішенням, так і за додатковим.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року та додаткове рішення від 15 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов АТ «Ідея Банк» задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та надуманою. Звертає увагу на те, що послуги з ведення рахунку, розрахункове касове обслуговування, комісія за надання кредиту, про які відповідач зазначає у апеляційній скарзі, є повністю відмінними від так званих послуг, що визначені у пункті 1.4 кредитного договору № Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року. Встановлена відповідачем на постійній основі у пунктах 1.1, 1.4, 6.1 кредитного договору плата за обслуговування кредитної заборгованості є надуманою умовою договору, оскільки така послуга взагалі не надавалась та не надається. І, відповідно, не може бути надана, оскільки банку невідома його електронна адреса та стаціонарний телефон. Тобто, без звернення позивача навіть безоплатно банк не може надати таку інформацію, що додатково свідчить вже про нікчемність такої умови договору. Умови кредитного договору, що передбачають плату за обслуговування кредитної заборгованості, призводять до істотного дисбалансу сторін та є окремою виключною підставою для визнання кредитного договору в цій частині недійсним. Щодо строку позовної давності, то вважає, що такий не пропущений, оскільки згідно пункту 5.5 кредитного договору №Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року сторони домовились, що строк позовної давності встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Позивач звернувся в суд з позовом у листопаді 2020 року.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторонами у справі 09 листопада 2017 року укладено кредитний договір № Z02.190.75640.

Згідно пункту 1.1. кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 89 000 грн (вісімдесят дев`ять тисяч 00 копійок), включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.

За обслуговування Банком кредиту, що включає в себе:

- надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;

- надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника;

- опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо,

Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за Кредитним договором (пункт 1.4. кредитного договору).

Положення пунктів 3.2.1., 3.2.4. кредитного договору передбачено право Позичальника одержувати через Банк інформацію про заборгованість за цим Договором, та право не частіше одно разу на місяць вимагати у Банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватись Позичальнику, за законом.

Згідно пункту 6.1. кредитного договору, таблиці щомісячних внесків графіку щомісячних платежів за Кредитним договором Банк встановив на постійні основі плату за обслуговування кредитної заборгованості, загальний розмір якої складає 106 449 грн 60 коп.

Згідно пункту 2.1. Кредитного договору позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 48 щомісячних внесках включно до 09 дня /числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних внесків. Платежі здійснюються на транзитний рахунок № НОМЕР_1 відкритий в Банку, МФО 336310 з якого проводяться погашення заборгованості за Договором у такій черговості: 1) для оплати простроченої заборгованості кредиту за Договором; 2) для погашення нарахованої заборгованості за Договором, строк сплати який не минув; 3) для сплати штрафних санкцій (пені) згідно п.3.3.1. цього договору; 4) для погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення заборгованості за кредитом).

Пунктом 2.6 кредитного договору погоджено, що у разі вимоги банку про дострокове повернення кредиту: (1) термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та (2) банк вправі, але не зобов`язаний нараховувати проценти та плату за обслуговування кредитної заборгованості до повного повернення кредиту, (3) позичальник зобов`язаний повернути заборгованість за договором, сплатити неустойку (штрафи, пені) та відшкодувати завдані банку збитки.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), до прийняття рішення в якій зупинялося провадження у справі, що переглядається (ухвала суду від 07 жовтня 2021 року), зазначено, що:

«31.14. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

31.15. Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

31.16. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

31.17. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

31.18. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

31.19. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

31.20. Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

31.22. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

31.23. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

31.24. Додатком 2 до протоколу Комітету з управління активами, пасивами і тарифами ПАТ «Ідея Банк» № 119.2 від 02 жовтня 2017 року (діяв на момент укладення оспорюваного договору) затверджено тарифи банку, у тому числі щодо послуг з кредитування. Тарифи передбачають такі послуги за обслуговування кредитної заборгованості: обслуговування кредитної лінії (визначення вартості послуги обумовлено умовами договору), видача довідок про кредитну заборгованість (50 грн), надання довідки про рух по рахунку (виписка по одному рахунку) (50 грн), надання довідки про рух по всіх рахунках кредитної угоди (історія договору) (75 грн), детальна розшифровка заборгованості за кредитом (150 грн), зміна дати щомісячного чергового платежу (100 грн), надання нового графіку щомісячних платежів за зверненням позичальника (100 грн), видача завірених печаткою банку копій кредитних договорів та додатків на них (за кожну), які зберігаються в архіві (50 грн), надання термінової послуги (200 грн).

31.25. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержания процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

31.29. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

32.3. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 1 923 грн 49 коп., останній - 118 грн 61 коп.

32.2. Пунктом 1.4 кредитного договору ОСОБА_1 встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

32.4. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

32.8. Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

33.5. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

34.3. З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 червня 2018 року № Р24.00301.004034055 з огляду на нікчемність пунктів 1.4 та 6 цього договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності».

У справі, що переглядається встановлено, що пунктом 1.4. кредитного договору ОСОБА_1 встановлено плату за обслуговування кредиту, а саме за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем, розмір якої визначений у пункті 6.1. кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 2 845 грн 48 коп., останній 1 590 грн 25 коп., і позичальник зобов`язаний таку оплатити, оскілки необхідність такої обумовлена в предметі договору, як обов`язок позичальника (пункт 1.1. кредитного договору). При цьому, вказані положення договору не узгоджується з правами позичальника, на безоплатній основі отримувати такі послуги, що передбачено пунктами 3.2.1 та 3.2.4. укладеного між сторонами кредитного договору.

За таких обставин оспорювані позичальником положення кредитного договору є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», тому вимога про визнання кредитного договору в цій частині недійсним є неналежним способом захисту.

Вказане узгоджується із висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності оспорюваних пунктів кредитного договору, укладеного між сторонами, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості позичальником за кредитним договором, та повернення йому надлишково сплаченої суми за ним.

Обраний позичальником спосіб захисту, з яким погодився місцевий, забезпечує захист останнього у правовій визначеності, і таке узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пунктах 23-25, 102 постанови від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20).

Розмір сплаченої позичальником плати за обслуговування кредиту, а також розмір переплати, яку просить стягнути на свою користь позичальником, банком не спростовано.

Помилкове посилання суду першої інстанції на положення статті 1212 ЦК України, як на підставу задоволення зустрічного позову, не може бути підставою для відмови у його задоволенні (в частині застування наслідків недійсного правочину), а відтак і для скасування рішення суду в частині вирішення цих позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно пункту 5.5. кредитного договору № Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року сторони домовились, що строк позовної давності за цим Договором, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлюється сторонами тривалістю у 5 (п`ять) років.

Із зустрічним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16 листопада 2020, шляхом його подання засобами поштового зв`язку.

Враховуючи дату укладення оспорюваного договору 09 листопада 2017 року, а також те, що позовна давність за вимогами, які випливають з цього договору за погодження сторін продовжена до 5 років, така за обставинами даної справи, не пропущена.

За умови частково задоволення позовних вимог за зустрічним позовом, наслідком чого є відсутність невиконаних зобов`язань позичальника перед банком, первісний позов останнього про стягнення заборгованості за кредитним договором обґрунтовано залишено місцевим судом без задоволення.

Щодо доводів апеляційної скарги про невірний розподіл судом першої інстанції судових витрат.

Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно вимог Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання до суду зустрічної позовної заяви.

Враховуючи, що за подання зустрічного позову, в частині задоволених позовних вимог за таким, а саме про зобов`язання зарахувати в рахунок погашення заборгованості надміру сплачені кошти в розмірі 65 296 грн 10 коп. та повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 14 048 грн 41 коп., які є окремим вимогами майнового характеру, мав бути сплачений судовий збір у мінімальному розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір» для таких вимог, його стягнення судом першої інстанції в такому розмірі, ґрунтується на положенням процесуального закону, і при його визначення та стягненні, порушень цього закону, під час апеляційного розгляду, не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом про визнання кредитного договору частково недійсним скасувати, та ухвали у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги, а в іншій частині рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін, як такі, що ухвалені з додержання норм матеріального та процесуального права, адже доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду лише частково.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, і як наслідок часткове скасування рішення суду першої інстанції, в частині вирішення однієї з вимог за зустрічним позовом, а також те, що позивач за таким позовом звільнений від сплати судового збору, особі, яка подала апеляційну скаргу слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 1 261 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пункті 1.1, 1.4., 6.1 Кредитного договору № Z02.190.75640 від 09 листопада 2017 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості відмовити.

В іншій частині рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року та додаткове рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Компенсувати Акціонерному товариству «Ідея Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 1 261 грн 20 коп. (одну тисячу двісті шістдесят одну грн 20 коп.) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич