РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення з квартири,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення з квартири.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 27 листопада 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від шлюбу мають спільного сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Усі разом вони спільно проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала її чоловікові, ОСОБА_3 .

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік помер, після чого з`явився зведений брат покійного чоловіка ОСОБА_2 , який став погрожувати їй та матері розправою, якщо вона почне оформляти у нотаріуса документи на вищевказану квариру, заборонивши звертатись до поліції. Згодом, він прийшов до цієї квартири, пояснюючи, що хоче віддати деякі папери на ім`я покійного чоловіка та шкодує про свою попередню поведінку, тому вона відчинила двері, після чого ОСОБА_2 дістав ніж з пакету та погрожуючи їй та сину розправою вигнав із квартири, тобто позбавив житла.

Позивач та її мати неодноразово звертались до правоохоронних органів за даним фактом.

Спірна квартира належить їй на праві приватної власності, тому відповідач не маючи жодних правових підстав незаконно заволодів належною їй квартирою.

Ураховуючи викладене, позивач просить виселити ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 жовтня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2021 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху.

На виконання зазначеної ухвали, 19 листопада 2021 року позивачем надано до суду засвідчені у встановленому чинним законодавством порядку копії всіх документів, які додані до позовної заяви, та які необхідні для відправки відповідачеві.

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року вищевказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Згідно з даними зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень, сторони отримали копії ухвал про відкриття провадження, а відповідач також отримав копію позовної заяви з додатками.

16 серпня 2022 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, 16 серпня 2022 року представник позивача ОСОБА_5 подав до суду заяву, в якій просив здійснити розгляд справи у його відсутність та зазначив, що підтримує позов у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01 вересня 2021 зареєстрованого в реєстрі за № 1-281, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 272808606 від 01 вересня 2021 року, та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66231156 від 01 вересня 2021 року (а. с. 5-7).

Крім того, згідно з даними довідки про реєстрацію місця проживання особи від 04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13).

Також судом установлено, що за заявою ОСОБА_1 щодо погроз їй фізичною розправою, розпочате кримінальне провадження за № 0001200, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 квітня 2021 року (а. с. 10).

З листа т.в.о. начальника Солом`янського управління поіції у м. Києві Жука Івана від 28 вересня 2021 року за № В-6103/125/55-2021 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживає громадянин ОСОБА_2 зі своєю сім`єю (а. с. 9).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За частиною другою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

З огляду на вищенаведені норми, відповідач ОСОБА_2 на належить до членів сім`ї колишнього власника, а також не належить до членів сім`ї теперішнього власника ОСОБА_2 ..

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку, він не заявив про відмову від неї.

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 прийняла спадщину після померлого чоловіка ОСОБА_3 , яка складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідач ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення її від спадкування, який ухвалою суду від 12 серпня 2021 року було залишено без розгляду.

Таким чином, позивач набула право власності на спірну квартиру у вастановленому законом порядку, а також здійснила реєстрацію свого права.

Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 не набув право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки він не є членом сім`ї як колошнього, так і теперішнього власника, не проживав постійно у цій квартирі та не вів спільного господарства з власниками, отримав житло у користування шляхом вчинення протиправних дій, а саме, погрожував завдати шкоди життю позивача та її сину, а також не надає їй доступу до квартири. Таким чином, відповідач у незаконний спосіб позбавив житла законного власника та порушив її право власності, а також право на житло.

Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач наведені позивачем обставини не спростував, будь-яких заперечень суду не надав.

Крім того, допитана в судовому засідання в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що прво власності на спірну квартиру зареєстроване за позивачем, що ОСОБА_2 забрав ключі від квартири силоміць, погрожував позивачу та її сім`ї фізичною розправою у разі звернення до суду, та перешкоджає ОСОБА_1 повернутися до своєї квартири. Також зазначила, що ОСОБА_2 дійсно проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що ОСОБА_2 вселився до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання йому цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення, водночас погрожуючи фізичною розправою позивачці у разі її перебування в квартирі, суд приходить до висновку, що відповідач користується спірною квартирою без законних на те підстав, тому виселення останнього з житла без надання іншого житлового приміщення відповідатиме легітимній меті визначеній пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, захисту права власності позивача та її права на житло.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню.

Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 133 та частиною шостою статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий збір у розмірі 908 грн, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись статями Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», статтями 19, 141, 150, 151, 153, 157-159 СК України та статтями 2, 10, 12, 13, 15, 141, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354, 43 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна