ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2612/22 Справа № 202/537/17 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних і набутих грошових коштів, стягнення процентів, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення безпідставно списаних і набутих грошових коштів стягнення процентів, відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог, посилалася на те, що з 23 червня 2016 року ОСОБА_1 була працевлаштована в Депо №3 місцевого комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт». Для отримання заробітної плати, остання 06 липня 2016 року звернулась у відділення ПАТ КБ «Приватбанк», з яким у роботодавця укладений договір з касового обслуговування, в тому числі, видачі заробітної плати працівникам підприємства. Працівниками банку позивачу було повідомлено, що оскільки раніше остання мала платіжну картку цього банку, вона є ідентифікованою особою, а тому для отримання картки з виплати заробітної плати їй необхідно лише поставити підпис на пристрої-планшеті, що було зроблено позивачем, після чого отримано дебетову платіжну картку «Картка для виплат» № НОМЕР_1 , строком дії до березня 2020 року. В той же час, в період з липня по вересень 2016 року, банк без жодного попередження та рішення суду безпідставно списав з позивача кошти у загальному розмірі 1693,30 грн. Зі сторони банку відповідне списання коштів було обґрунтовано наявністю заборгованості у відповідача по кредитному договору, укладеного ще у 2008 році. Додатково позивач зазначила, що дійсно 04 січня 2008 року між нею та банком була укладена кредитна угова, у формі анкети-заяви позичальника, за якою банк продовжує нараховувати заборгованість. В той же час, позивач зазначила, що доручення чи розпорядження на списання грошових коштів саме із заробітної картки на погашення кредитної заборгованості банку не надавала, у зв`язку із чим, просила стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті кошти у сумі 1693,30 грн. та проценти за користування її коштами в сумі 122 грн.19 коп., застосувати строки позовної давності по кредитній угоді від 04 січня 2008 року, оскільки строк дії відповідної (кредитної) картки сплив 04 січня 2009 року, нова картка не видавалась. Також, позивач просила визнати дії банку щодо списання коштів неправомірними та припинити неправомірні дії банку, а саме: здійснювати будь-яке або в будь-який інший спосіб стягнення коштів, які будуть надходити на будь-яку іншу картку, видану позивачу. Крім вищевикладеного позивач просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн., яка обумовлена протиправними діями відповідача, що вплинуло на здоров`я, психіку позивача та її матеріальне становище (том 1 а.с.1-11, 69-79).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року задоволено частково позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних і набутих грошових коштів стягнення процентів, відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 1693,30 грн. та проценти за користування коштами у розмірі 77,76 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1280,00 грн. (том 2 а.с.240-245).

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду 1 інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі (том 3 а.с.1-5).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 2006 року ОСОБА_1 /позивачем було підписано заяву про надання банківських послуг, в тому числі, встановлення кредитного ліміту у розмірі 1500,00 грн., номер карти № НОМЕР_2 . У вказаній заяві наявна відмітка про те, що погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитись як шляхом внесення коштів на карту клієнтом так і списанням коштів з дебітової карти №… (номер карти не зазначено). Також у заяві наявний підпис позивача під згодою про те, що вона згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка. Позивач виразила свою згоду, що дана заява разом Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка складають між позивачем та банком договір про надання банківських послуг (т.1 а.с.195,196).

12 жовтня 2013 року ОСОБА_1 змінено прізвище на « ОСОБА_1 » у зв`язку із реєстрацією шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (т.1 а.с.177).

06 липня 2016 року ОСОБА_1 підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку чим дала згоду про те, що вона згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка. Позивач виразила свою згоду, що дана заява разом Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка складають між позивачем та банком договір про надання банківських послуг (т.1 а.с.194).

У судовому засіданні було встановлено, що банком відбулось списання коштів, належних позивачу (з рахунків позивача):

-) 18 липня 2016 року у розмірі 364,81 грн. (автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_4 ) по карті № НОМЕР_5 за дог. SAMDNWFC7;

-) 10 серпня 2016 року у розмірі 421,33 грн. (автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_4 ) по карті № НОМЕР_1 за дог. SAMDNWFC7;

-) 10 серпня 2016 року у розмірі 294,7 грн. (автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_6 ) по карті № НОМЕР_1 за дог. SAMDNWFC7;

-) 08 вересня 2016 року у розмірі 612,46 грн. (автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_7 ) по карті № НОМЕР_1 за дог. SAMDNWFC7 (т.1 а.с.16-17).

Таким чином, загальна сума списана банком з рахунку позивача складає 1693,30 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд 1 інстанції виходив із безпідставності списання коштів відповідачем з рахунку позивача у розмірі 1693,30 грн., оскільки відповідачем не підтверджено наявності підстав для їх списання.

Позовна вимога про визнання дій банку щодо списання коштів неправомірними та припинення неправомірних дії банку, а саме: здійснення будь-яких або в будь-який інший спосіб стягнення коштів, які будуть надходити на будь-яку іншу картку, видану позивачу, також не можуть бути задоволені у відповідній редакції, оскільки задоволення заявленої вимоги може порушити права, в тому числі і відповідача, у майбутньому, у разі укладення позивачем будь-яких інших письмових правочинів з відповідачем, в тому числі і кредитних угод, тощо.

Рішення суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог ,тому апеляційним судом в іншій частині не ревізується.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Як встановлено судом першої інстанції, списання коштів з рахунку позивача відповідачем обґрунтовано наявністю заборгованості за кредитною угодою (заявою про приєднання до умов банку), укладеною до моменту оформлення картки для виплат (для виплати заробітної плати). Крім того, списання коштів з картки для виплат/нової картки мотивовано тим, що позивач надала свою згоду, що вона згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка, а відтак, на думку представника банку, банк правомірно списував кошти з іншої картки (рахунку позивача) на погашення заборгованості.

Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці (надані відповідачем) Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною картою та Тарифами банка розуміла позивач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано відповідачем при розгляді справи.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин та без наданих підтверджень про обговорення сторонами про конкретні запропоновані позивачу Умови та правила банківських послуг, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позивачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією викладеною в постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, а також у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року по справі № 191/2648/17.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про безпідставне списання коштів відповідачем з рахунку позивача у розмірі 1693,30 грн., оскільки відповідачем не підтверджено наявності підстав для їх списання.

Згідно з статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК).

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Водночас, в даному випадку розмір процентів за користування грошовими коштами законом не передбачено.

Відтак нарахування відповідачу процентів за користування чужими грошовими коштами може бути здійснене на рівні облікової ставки Національного банку України за аналогією закону на підставі приписів статті 1048 ЦК України.

Право на отримання процентів за користування безпідставно списаними коштами прямо передбачено Законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача проценти за користування коштами у розмірі 77,76 грн. (заявлений період з 23 вересня 2016 року по 20 січня 2017 року, сума боргу 1693,30 грн., облікова ставка Національного банку України - 14 %, кількість днів - 120), розраховано за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році].

А також, моральної шкоди відповідно до ст. 23 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що списання коштів здійснювалось в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором укладеним з ОСОБА_1 на підставі підписаної нею заяви, а також Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки АТ КБ «Приватбанк» не надав доказів тому, що укладений з позивачем договір про надання банківських послуг передбачає право банку на договірне списання зарахованих як заробітна плата коштів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з визначенням відповідних реквізитів.

Таким чином, доводи викладені у апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують. А тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, і підстав для його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі не вбачається.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: