ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 року м. Чернівці Справа № 715/1090/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 серпня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю.П., дата складання повного тексту рішення 05 серпня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та просила стягнути з відповідача 130 000 грн й витрати на правничу допомогу.

Свої вимоги мотивувала тим, що 01.02.2022 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області за матеріалами обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000281 по обвинуваченню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до ухвали у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що 09 липня 2019 року близько 20 год. 30 хв. ОСОБА_2 , перебуваючи на вулиці біля її господарства в с. Купка Чернівецького району Чернівецької області, в ході виниклого словесного конфлікту, переслідуючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс один удар рукою в область правого плеча ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді синців на спині по лопатковій лінії на рівні 6-7-го ребер справа, на передній поверхні середньої третини правого плеча, садна на задній поверхні правого ліктя, які згідно висновку експерті №427-Провадження №22-ц/822/763/22

втор від 18 травня 2021 відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Внаслідок таких подій ОСОБА_1 втратила можливість жити повноцінним життям, відчувати себе потрібною сім`ї, оскільки втратила можливість працювати по господарству, допомагати як матеріально, так і морально. Найбільш болісним для неї було моральне страждання з приводу того, що тілесні ушкодження спричинені їй саме сином, якого вона виростила та виховала.

Вказувала, що ОСОБА_2 таким вчинком порушив Біблійські закони, а саме заповідь Старого Завіту «шануй твого батька і твою матір», а також суспільні норми моралі.

Всі ці обставини істотно порушили її особисте психологічне благополуччя, завдали і продовжують завдавати значні моральні страждання і переживання, тобто моральну шкоду. Крім цього, у зв`язку із вчиненням кримінального проступку стосовно неї вона вимушена була звернутись за правовою допомогою до фахівців, що потягло за собою також вимушені грошові витрати, в тому числі, при складанні позовної заяви у кримінальному провадженні.

З посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини просила позов задовольнити.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 серпня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 8 500 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням сторона відповідача не погодилася та оскаржила його в апеляційному порядку, вважає останнє незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає, що під час досудового розслідування в досудовому органі, так і під час розгляду кримінальної справи ОСОБА_2 не визнавав своєї вини, таке розслідування було неефективним, органом не було вжито всіх заходів для встановлення події та складу злочину, крім того, в обвинувальному акті від 19.07.2021 року у кримінальному провадженні №0000281 шкода відсутня.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то відповідач стверджує, що судом першої інстанції жодним чином не встановлено, що неправомірними діями ОСОБА_2 позивачці було завдано легкі тілесні ушкодження, що могли б свідчити про перенесення нею фізичного болю та страждань, безумовно негативно позначитися на її психологічному та фізичному стані, і могло призвести до моральних страждань.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд не врахував обставин справи, характер та обсяг страждань, зокрема, не врахував рівень фізичного болю та страждань, яких зазнала позивачка у зв`язку із ушкодженням її здоров`я, душевних стражданнях, яких нібито зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї. Також, суд не звернув увагу на те, що розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до безпідставного збагачення.

Крім того, стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8500 грн, понесених у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, що свідчить про різну правову природу процесуальних витрат. Стверджує, що ОСОБА_1 , як потерпіла від кримінального правопорушення не зверталася ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанцій в рамках кримінального судочинства з клопотанням про відшкодування витрат, понесених нею на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в наслідок неправомірних дій відповідача у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень позивачці, яка є матір`ю відповідача та особою похилого віку, безумовно завдано моральних страждань.

Вказав, що аналізуючи норми чинного законодавства, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, враховуючи тривалість періоду з часу вчинення неправомірних дій відповідача, а також виходячи із засад розумності та справедливості прийшов до висновку, що грошова сума у розмірі 30 000 грн є достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачці моральну шкоду.

Вирішуючи питання компенсації витрат на правничу допомогу у розмірі 8500 грн суд першої інстанції виходив з доведення таких на підставі поданих доказів та застосувавши відповідні норми ЦПК України прийшов до висновку про їх задоволення.

Вказане рішення суду першої інстанції вимогам закону відповідає не в повній мірі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою похилого віку (а.с.4).

Згідно рапорту старшого інспектора-чергового СРПП №3 Глибоцького ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області від 09.07.2019 року о 20:32 год. надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що в с.Купка син ОСОБА_4 матір ОСОБА_5 (а.с.26).

З обвинувального акту у кримінальному провадженні від 19.07.2021 року №0000281 ОСОБА_2 повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження (а.с.24).

Відповідно до висновку експерта №427 при проведені судово-медичної експертизи у ОСОБА_1 виявлено наступні тілесні ушкодження: синці: на спині по лопатковій лінії на рівні 6-7-го ребер справа; на передній поверхні середньої третини правого плеча; садно на задній поверхні правого ліктя. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті не менш як 3-и-разової травмуючої дії твердих тупих предметів, по строку та обставинам виникнення можуть відповідати вказаному в фабулі постанови, і відносяться до легких тілесних ушкоджень. Беручи до уваги характер та локалізацію вищевказаних тілесних ушкоджень слід рахувати малоймовірною можливість виникнення їх в результаті падіння підекспертної з положення стоячи (а.с.30-31).

В подальшому, ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2022 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 за №0000281 від 19.07.2021 року закрито.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що 09 липня 2019 року близько 20 години 30 хвилин ОСОБА_2 , перебуваючи на вулиці біля господарства матері ОСОБА_1 в с. Купка Чернівецького району Чернівецької області, в ході виниклого словесного конфлікту, переслідуючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс один удар рукою в область правого плеча ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді: синців на спині по лопатковій лінії на рівні 6-7-го ребер справа, на передній поверхні середньої третини правого плеча, садна на задній поверхні правого ліктя, які згідно висновку експерта №427-втор. від 18 травня 2021 року відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с.7).

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.3, 9 Постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В пункті 5 вказаної постанови Пленуму судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В силу ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Великої Палати ВС від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц вказано, що моральна шкода це страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточенням, до інших негативних наслідків морального характеру та зроблено висновок про те, як визначати розмір моральної шкоди: суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, однак, не зважаючи на постанову про закриття кримінального провадження, відповідач не звільняється від цивільної відповідальності за спричинення шкоди, та вказані обставини є нереабілітуючими підставами.

Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Враховуючи, що при розгляді справи було встановлено факт заподіяння відповідачем позивачу тілесних ушкоджень, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, внаслідок яких, на думку колегії суддів, позивач зазнала негативних наслідків, враховуючи обставини розгляду кримінальної справи відносно відповідача, та те, що ОСОБА_1 є матір`ю відповідача, особою похилого віку, а саме 88 років, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди та її розмір правильними.

За наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що розмір моральної шкоди при розгляді справи в суді першої інстанції не було доведено суду, колегія суддів вважає безпідставними, так як внаслідок вказаної події позивачці ОСОБА_1 завдано непоправної моральної шкоди її сином, якого вона виростила та виховала, остання втратила спокій, був порушений її звичайний і нормальний спосіб життя, вона перебувала у стані стресу, тривоги й страху та у зв`язку з тривалістю моральних страждань визначена до стягнення шкода є справедливою, виваженою та обґрунтованою.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на відсутність інформації про лікування тілесних ушкоджень, які були виявлені у потерпілої, є безпідставним, оскільки позов не містить вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди та не спростовують отримання тілесних ушкоджень позивачкою.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає наступне.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п.1 ч.2, ч.8 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення вказаних витрат стороною позивача надано копію договору про надання правової допомоги від 16.12.2020 року, копію свідоцтва на право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧЦ №000272, акт прийняття-передачі юридичних послуг від 03.05.2022 року на суму 8500 грн та копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 03.05.2022 року (а.с.9-11/зворот).

Однак, як вбачається з наведених вище документів послуги правничої допомоги надавалися ОСОБА_5 в кримінальному провадженні, а тому такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України.

У постанові ВП ВС від 21.11.2018 року, справа №462/6473/16-ц зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Порядок розподілу процесуальних витрат, до яких належать зокрема і витрати на правову допомогу (ст.118 КПК України), у кримінальному провадженні врегульований статтею 124, 126 КПК України.

За таких обставин, звернення позивача з цивільним позовом про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс під час досудового розслідування, є необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про подання відповідної заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу з боку потерпілої в кримінальному провадженні.

Таким чином, вказані витрати не можна віднести до судових витрат, які підлягають розподілу згідно ст.141 ЦПК України, оскільки вони не пов`язані з розглядом цієї цивільної справи, на що суд першої інстанції уваги не звернув і не вірно застосував норми процесуального закону.

На підставі наведеного, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8500 грн підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову в задоволенні вказаної вимоги.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення ст.376 ЦПК України визначено: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 серпня 2022 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8500 грн скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні зазначеної вимоги відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Владичан А.І.