Головуючий у І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження №22-ц/824/9004/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,
суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,
за участю секретаря: Ковтун М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Геліос» на ухвалу судді Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,
Обгрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 посилалась на те, що має намір звернутися до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Геліос», треті особи: ТОВ «Концерн Комплекс», ТОВ «Комплекс Агромарс», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавтєлєв А.В., з вимогами про скасування реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Геліос» на квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 277 кв.м. та 402,3 кв.м. відповідно, які вибули з власності ОСОБА_1 з порушенням встановленого законом порядку звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку.
Враховуючи ту обставину, що на сьогоднішній день на веб-сайті для розміщення оголошень «OLX» розміщено оголошення про продаж квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_4 , то існує ймовірність відчуження ТОВ «ФК «Геліос» спірних квартир третій особі, що з одного боку істотно ускладнить розгляд спору та затягне строки його розгляду, а з іншого боку подальше відчуження спірного об`єкту нерухомого майна може зробити неможливим виконання рішення про скасування реєстрації права власності за відповідачем.
Таким чином, на сьогоднішній день існує ризик, що дані квартири будуть відчужені ТОВ ФК «Геліос», в тому числі добросовісному набувачу, з метою перешкоджання та/або унеможливлення виконання рішення суду у випадку його винесення на користь ОСОБА_1 .
З огляду на наведене, заявник вважала за необхідне до подачі позовної заяви звернутися до суду із заявою про забезпечення майбутнього позову.
Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.
В задоволенні іншої частини заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою, відповідач ТОВ «ФК «Геліос» подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та постановити по справі нову ухвалу про відмову у забезпеченні позову. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Разом з тим, суд першої інстанції не зазначив, якими саме доказами підтверджується обґрунтованість доводів заявника про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в разі задоволення позову, а також, що ТОВ «ФК «Геліос» має намір вчиняти дії, які в подальшому, у випадку задоволення позову, ускладнять захист прав та інтересів позивача без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Також, апелянт у скарзі зазначив, що суд першої інстанції під час вирішення питання щодо забезпечення позову досліджував незрозумілі документи та докази (виконавчий напис та документи виконавчого провадження), на підставі яких було винесено оскаржувану ухвалу, що не відносяться до даної справи та предмету майбутнього позову. При цьому, ніякого виконавчого напису та відкритого виконавчого провадження на користь ТОВ «ФК «Геліос» про стягнення грошових коштів із ОСОБА_1 не існує.
Крім того, характер вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову не є співмірним із майбутніми позовними вимогами.
Також суд першої інстанції в ухвалі взагалі не зазначив ні слова про те, які заходи зустрічного забезпечення позову були запропоновані позивачем і взагалі не вирішив питання про зустрічне забезпечення, чим фактично порушив права ТОВ «ФК «Геліос».
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, що надійшов від позивача ОСОБА_1 , остання просила залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.
В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «ФК «Геліос» - адвокат Колосюк В.А. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кондрасій О.А. в апеляційному суді проти задоволення скарги заперечив та просив ухвалу суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заяви ОСОБА_1 та наявності підстав для її задоволення, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.
За змістом п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
При цьому суд виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона має намір звернутися до суду, оскільки зазначені квартири є власністю ТОВ «ФК «Геліос», яке, як власник, у будь-який момент може здійснити їх відчуження, або іншим чином розпорядитися ними.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам процесуального закону.
Погоджуючись із ухвалою суду, колегія суддів враховує те, що вжиті заходи у вигляді накладення арешту не призведуть до суттєвого обмеження прав ТОВ «ФК «Геліос», яке продовжує залишатися власником спірних квартир і їх користувачем, а вжиті судом заходи перешкоджають лише розпорядженню даними квартирами на час розгляду спору, що є співмірним із вимогами позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час вирішення питання щодо забезпечення позову досліджував незрозумілі документи та докази (виконавчий напис та документи виконавчого провадження), на підставі яких було винесено оскаржувану ухвалу, що не відносяться до даної справи та предмету майбутнього позову, обґрунтованості висновків суду не спростовують, зважаючи на наступне.
Так, зі змісту мотивувальної частини оскаржуваної ухвали дійсно вбачається, що суд першої інстанції зазначив у ній про виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого напису. Разом з тим, резолютивна частина ухвали відповідає змісту доводів заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову і свідчить про те, що суд першої інстанції постановив ухвалу саме за наслідками розгляду даної заяви, давши належну оцінку викладеним у ній доводам, а у мотивувальній частині ухвали могла бути допущена описка, яка не вплинула на обґрунтованість висновків суду про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна.
Стосовно доводів скарги про те, що суд протиправно не застосував заходи зустрічного забезпечення, апеляційний суд враховує таке.
Відповідно до ч.7 ст.153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
Згідно із ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
Враховуючи наведене правило процесуального Закону суд має право, втім він не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.
Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені ч.3 ст.154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Жодна з наведених обставин судом не була встановлена, з огляду на що доводи заявника апеляційний суд визнає необґрунтованими (правова позиція Верховного Суду у постанові від 26 грудня 2018 року у справі 369/7793/17).
При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач вправі подати окрему заяву до суду першої інстанції про зустрічне забезпечення, відповідно її мотивувавши.
Аргументи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження можливого відчуження товариством квартир чи ускладнення виконання можливого судового рішення, не спростовують висновків суду про наявність передбачених процесуальним законом підстав для накладення арешту, оскільки ТОВ «ФК «Геліос» як титульний власник нерухомого майна має право в будь-який час провести його відчуження. Наведене у свою чергу дає підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову і можливе відчуження квартир може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, які полягають у поверненні майна у його власність.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, де Верховний Суд вказав, що через ризик відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту 1/2 частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. А те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказала, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, вжиті судом заходи безпосередньо стосуються предмета спору та поновлення прав позивача, за захистом яких вона має намір звернутися до суду. Такі заходи є співмірними, розумними і адекватними, в тому числі такими, що не перешкоджають відповідачу у здійсненні прав власника, зокрема володінні і користуванні майном.
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Геліос» - залишити без задоволення.
Ухвалу судді Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року про забезпечення позову залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: