ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №522/11540/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/1001/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Орловського Богдана Михайловича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Бойчука А.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди приміщення та відшкодування збитків.

Позов обґрунтовано тим, що 07 травня 2018 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення б/н, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35кв.м.

Дане приміщення було орендоване для здійснення підприємницької діяльності її товариша - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

04 травня 2018 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір доручення про здійснення юридичних дій.

За договором доручення повірена зобов`язалась від імені і за рахунок довірителя здійснювати оплату та контроль орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 07 травня 2018 року, у тому числі здійснювати попередню передоплату задля укладення вказаного договору оренди, гарантійний платіж та сплату за комунальні послуги.

На виконання договору оренди приміщення від імені позивача за договором доручення ОСОБА_4 сплачена за перший місяць орендна плата у розмірі 10 000 грн.

17 травня 2018 року, о 13 год., відповідач, без будь-яких пояснень, став перешкоджати у доступі до орендованого приміщення, змінив замки у вхідних дверях, ролети та встановив систему сигналізації, що призвело до неможливості використовувати орендоване приміщення та її особисте майно, що в ньому знаходилось.

У той же день, вночі, після виклику поліції для з`ясування дійсних обставин справи, ОСОБА_1 повідомив їй, що в односторонньому порядку відмовляється від виконання умов договору оренди, розриває його та жодних коштів не повертатиме.

Зазначала, що вона була позбавлена можливості забрати свої особисті речі: стілець Примтекс Плюс ISO black С-11 Чорний (7шт.) - 3052 грн., крісло Примтекс Плюс Tunis P D-5 (2 шт.) - 4798 грн., стіл письмовий AMF OM-110 900х750х584 мм Бук/Бук (140234) (2 шт.) -2018 грн., шкаф Компаніт 1 Венге (1 шт.) -1500 грн., полка для підлоги кутова Пенал-2 (1 шт.)- 854 грн., принтер Epson L120 (C11CD76300)+ USB cable- 2975 грн., монітор 19.5 Dell E2016HV (210-ALFK)- 2559 грн., Ксерокс фірми - Xerox Phaser 6510N (6510V_N) -7570 грн., важливі документи, квіти, посуд, а всього вартістю 25 326 грн. які продовжують знаходитись в орендованому приміщенні дотепер.

В подальшому їй стало відомо, що приміщення за адресою: АДРЕСА_2 не належить ОСОБА_1 , а належить на праві спільної часткової власності його батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є його співвласниками в рівних частках.

Вважає, що відповідач, який умисно увів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладання договору оренди, повинен відшкодувати збитки у подвійному розміру на підставі ч.2ст.230 ЦК України, що складає 20 000 грн.(10 000 х 2=20 000).

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила:

-визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , (з фасаду адреса: АДРЕСА_4 ), укладений 07 травня 2018 року між нею та ОСОБА_1 ;

-стягнути з ОСОБА_1 на свою користь збитки у подвійному розмірі у сумі 20 000 грн. та збитки за втрату особистого майна у сумі 25 326грн., а також судовий збір у розмірі 1409,60 грн. за подачу позову та у розмірі 352,40 грн. за подання клопотання про витребування доказів (а.с.3-9,48-55,82-83).

Правом відзиву на позов відповідач не скористався.

Зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 07 травня 2018 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитки у подвійному розмірі у сумі 20 000 грн., збитки за завданні втрати особистого майна у розмірі 25 326 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762 грн. (а.с.103-106).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 08 лютого 2019 року в задоволенні заяви представника відповідача адвоката Орловського Б.М. про перегляд заочного рішення суду відмовлено (а.с.141-142).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Орловський Б.М. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Доводи апеляційної скарги, зокрема, зводяться до того, що:

-договір оренди містить всі необхідні для такого різновиду договору реквізити, а тому не має підстав для визнання його недійсним;

- ОСОБА_1 не є власником орендованого приміщення, але із власниками приміщення (матір`ю відповідача ОСОБА_6 ) ним було укладено договір оренди 01 травня 2018 року, за яким він як орендар мав право передавати орендоване ним приміщення в суборенду. Копія такого договору наявна в матеріалах справи, оскільки надавалася до суду під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення суду;

-договір оренди, укладений 07 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є договором суборенди, який є дійсним, оскільки на момент його укладання ОСОБА_1 мав право передавати приміщення в суборенду, будучи його фактичним індивідуальним володільцем;

-позивачкою не доведено і документально не підтверджено перераховування грошових коштів на рахунок повіреної ОСОБА_4 , які остання перерахувала на рахунок ОСОБА_1 ;

-при визнанні недійсним договору сторони мають право повернути один одному отримане за цим договором, а цим отриманим за банківськими чеками є грошові кошти у розмірі 9 600 грн., а не 20 000 грн. Присуджена судом сума 20 000 грн. отримана ОСОБА_1 не була, відповідач позивачку при укладанні договору оренди не обманював, надавши їй в користування приміщення, володільцем якого виступав;

-одностороннє розірвання договору відбулося через шахрайські дії позивачки, яка у своїй господарській діяльності організувала ріелторську фірму-одноденку, яка брала у людей по 8-10 тисяч грн. за пошук житла і не надавала такого. В результаті фірма-одноденка ОСОБА_2 за декілька днів здійснила обман багатьох людей, які 17 травня 2018 року прийшли до приміщення ОСОБА_1 з вимогами до ОСОБА_2 про повернення грошей і розторощили приміщення ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_4 . В цей час ОСОБА_2 взагалі сховалася від цих людей і не відповідала на телефонні дзвінки ОСОБА_1 , коли ці обдурені люди трощили офіс за вказаною адресою. Внаслідок таких дій ОСОБА_1 в односторонньому порядку зупинив дію договору суборенди від 07 травня 2018 року і написав відповідну заяву про пошкодження свого майна до поліції;

-в даній справі є недоведеними та невстановленими факт й розмір заподіяння матеріальної шкоди будь-якому майну ОСОБА_2 , факт збитків від розірвання договору та приналежність до складу позивачів саме ОСОБА_2 , а не ОСОБА_4

-висновок суду про наявність у ОСОБА_2 ряду речей (стільця, крісла, столу, монітору, принтеру, полки тощо), які нібито знаходилися в орендованого приміщення і які вона начебто не забрала не відповідає дійсності. У підписаному сторонами договорі оренди про такі речі ОСОБА_2 не вказується, сторони не підписували жодних актів прийому-передачі майна, через відсутність таких речей у ОСОБА_2 ;

-сума збитків за завдані втрати особистого майна ОСОБА_2 у розмірі 25 326 грн. не підтверджується жодними допустимими доказами, як і не підтверджується сам факт втрати таких речей позивачкою через відповідача (а.с.150-152).

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.

Про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 18 жовтня 2022 року, учасники судового процесу повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що є доведеним наявність умислу в діях відповідача та факту обману з його боку, оскільки на час укладення договору оренди з позивачкою, йому було відомо про те, що вказане нежитлове приміщення не належить йому на праві приватної власності, а тому позовні вимоги позивача є доведеними та обґрунтованими.

Крім того, суд визнав доведеним належними доказами наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення в діях відповідача, що слугувало підставою для покладення на нього відповідальності у вигляді збитків, завданих вчиненням недійсного правочину, на підставі ч.2ст.230 ЦК України та реальних збитків у зв`язку з втратою позивачкою особистого майна в розмірі 25 326 грн.

Апеляційний суд вважає, що в повному обсязі погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можливо

Колегія суддів не погоджується в повному обсязі з такими висновками з наступних підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Встановлено, що квартира АДРЕСА_5 .

Встановлено, що 07 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , загальною площею 35 кв.м. (а.с.14-16).

04 травня 2018 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір доручення про здійснення юридичних дій. За договором доручення повірена зобов`язалась від імені і за рахунок довірителя здійснювати оплату та контроль орендної плати за договором оренди (а.с.18-19).

На виконання пункту 4.5 договору оренди нежитлового приміщення № б/н від 07 травня 2018 року повіреною за дорученням ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 сплачено за перший місяць орендної плати у розмірі 10 000 грн., що підтверджується квитанціями ПАТ «ПриватБанк».

За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 червня 2018 року, орендоване позивачем нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , на час укладення договору оренди 07 травня 2018 року, не належало на праві приватної власності ОСОБА_1 , а належало та належить на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ частки його батькам - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу №7-2964 від 04 листопада 2002 року, посвідченого Першою Одеською нотаріальною конторою (а.с.40).

17 травня 2018 року відповідач став перешкоджати у доступі до орендованого приміщення, змінивши замки у вхідних дверях, ролети та встановив систему сигналізації, що призвело до неможливості продовжувати в подальшому користуватись орендованим приміщенням.

На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2018року про витребування доказів отримано від Приморського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області матеріали перевірки ЄО №22638 від 18 травня 2018 року за телефонним зверненням ОСОБА_1 та письмовою заявою ОСОБА_2 (а.с.84-99).

В матеріалах вказаної перевірки містяться пояснення, рапорт та додатки, що в цілому підтверджують факт укладання договору оренди нежитлового приміщення між сторонами по справі та в отриманих поясненнях зафіксований обман відносно укладання договору оренди, з рекомендацією звернутись до суду.

З метою досудового врегулювання ОСОБА_2 надіслано кур`єрською службою доставки на адресу реєстрації ОСОБА_1 заяву-претензію від 23 травня 2018 року відносно повернення грошових коштів за спірним договором та особистого майна, яка відповідачем була залишена без реагування (а.с.28-30).

В доданому до заяви про перегляд заочного рішення копії договору оренди нежитлового приміщення від 01 травня 2018 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в пункті 2.1 зазначено, що приміщення надається орендатору ОСОБА_7 для суборенди (а.с.136-138).

Апеляційним судом також встановлено, що квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 1/2 частки кожному (а.с.40).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Позивачка просила визнати договір оренди недійсним на підставі ст.230 ЦК України, оскільки, відповідач не є власником майна, яке було об`єктом оренди, а відтак не міг здавати його в оренду.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. ст.759-761 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Виходячи з системного аналізу зазначених норм, об`єктом оренди може бути будь-яке майно, що має індивідуальні ознаки, в т.ч. нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно, орендодавцем якого має бути його власник або особа, уповноважена на укладення договору оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок укладення спірного договору між сторонами у справі виникли правовідносини з договору оренди.

Відповідно до чч.1-3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу (ст.215 ЦК України).

В силу ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, ст.230 цього кодексу встановлює, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації, що уклала угоду, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності (здійснюються обманні дії в активній формі), або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди (бездіяльність). Однією з умов чинності правочину є дотримання вимог щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі суб`єкта правочину. Тому у випадку, коли воля суб`єкту правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, зокрема, знаходилася під впливом обману, такі правочини визнаються недійсними. Обман має місце тоді, коли одна сторона навмисне вводить в оману іншу сторону.

Таким чином, для того, щоб кваліфікувати правочин як обман, необхідно встановити, що омана стосувалася природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими та бажаними для однієї зі сторін. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотне значення.

Як зазначалось вище, 07 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , загальною площею 35 кв.м. При укладанні договору оговорений строк оплати щомісячно по 10 000 грн. (а.с.14-16).

За п.1.4 договору оренди нежитлове приміщення, що орендується надається орендатору для ріелторських послуг.

Пунктом 8.3 вказаного договору було визначено, що строк дії виконання умов договору оренди починається з 07 травня 2018 року та закінчується 07 листопада 2018 року.

Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 червня 2018 року, орендоване позивачем нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , на час укладення договору оренди 07 травня 2018 року, не належало на праві приватної власності ОСОБА_1 , а належало та належить на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ частки його батькам - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу №7-2964 від 04 листопада 2002 року, посвідченого Першою Одеською нотаріальною конторою (а.с.40).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем належними доказами доведено необхідність визнання договору від 07 травня 2018 року про передачу майна ОСОБА_2 недійсним на підставі ст.230 ЦК України, як вчиненого під впливом обману, оскільки він укладений з порушенням вимог ч.ч.2, 3, 5 ст.203 ЦК України, не власниками нерухомого майна.

Зазначені обставини, свідчать про замовчування відповідачем тієї обставини, що він не є власником переданого в оренду нежитлового приміщення, отже, в розумінні суті ст.761 ЦК України не мав права передавати майно у найм.

Доводи відповідача про те, що під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення ним надано до суду договір оренди нежитлового приміщення від 01 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_6 та ним, що в п.2.1 цього договору зазначено, що вказане приміщення надається орендатору для суборенди, до уваги не приймається з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту договору оренди від 01 травня 2018 року між ОСОБА_6 (орендодавець) та ОСОБА_7 (орендатор), він надається орендатору для суборенди та діє до 01 травня 2020 року (а.с.136-138).

Разом з тим, як зазначалось вище, квартира , яка була предметом оренди, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 1/2 частки кожному.

Відповідно до ст.356,358 ЦК України спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази про те, що співвласник квартири ОСОБА_5 надав згоду іншому співвласнику ОСОБА_6 діяти від його імені щодо належного йому на праві власності нерухомого майна, як і те, що співвласники перебувають в зареєстрованому шлюбі, в матеріалах справи відсутні.

Оскільки суду не надано докази, про те, що ОСОБА_6 отримала згоду іншого співвласника майна ОСОБА_5 укладати договір оренди нежитлового приміщення, апеляційний суд не бере до уваги посилання відповідача на договір оренди від 01 травня 2018 року, на підставі якого, на його думку, він став фактичним індивідуальним володільцем приміщення.

За таких обставин ОСОБА_1 не вправі був укладати договір оренди з ОСОБА_2 від власного імені, визначивши себе орендодавцем всього приміщення без належних правових на це підстав.

З огляду на наведене, договір оренди від 07 травня 2018 року, укладений сторонами з порушенням вимог п.1ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки під час укладання договору оренди мав місце обман в зв`язку із замовчуванням орендодавцем перед позивачем наявність обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину (ст.215 ЦК України).

Звертаючись із даним позовом до суду позивач просила, зокрема, стягнути на підставі ч.2 ст.230 ЦК України збитки в сумі 20 000 грн. за ч.2ст.230 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі.

З урахуванням встановлених обставин, сплачені позивачкою грошові кошти за квитанціями її повіреною на користь ОСОБА_1 в сумі 1 507,54 грн. 04 травня 2018 року; в сумі 7 537,69 грн. 07 травня 2018 року; в сумі 603,02 грн. 10 травня 2018 року, а всього 9 648,25 грн. є збитками для позивачки, а тому відповідно до вимог ч.2ст.230 ЦК України підлягають стягненню на її користь в сумі 19 296,50 грн., замість 20 000 грн., як помилково визначив суд першої інстанції.

Вказаний розмір сплати підтверджено квитанціями, які не спростовано відповідачем, перераховані ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , за договором доручення від 04 травня 2018 року, шляхом переводу на картку ОСОБА_1 грошових коштів в зазначеному розмірі (а.с.18-22).

Таким чином, позивачкою доведено належними доказами наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення в діях відповідача, що є підставою для покладення на нього відповідальності у вигляді збитків, завданих вчиненням недійсного правочину, на підставі ч.2 ст.230 ЦК України, вартість яких внаслідок обману склала у розмірі 19 296,50 грн. (за розрахунком 9648,25 х 2).

Позивачка також посилалася на те, що у неї не було жодної можливості забрати свої особисті речі , які знаходились у орендованому приміщенні, а саме : стілець Примтекс Плюс ISO black С-11 Чорний (7шт.) - 3052 грн., крісло Примтекс Плюс Tunis P D-5 (2 шт.) - 4798 грн., стіл письмовий AMF OM-110 900х750х584 мм Бук/Бук (140234) (2 шт.) -2018 грн., шкаф Компаніт 1 Венге (1 шт.) -1500 грн., полка для підлоги кутова Пенал-2 (1 шт.)- 854 грн., принтер Epson L120 (C11CD76300)+ USB cable- 2975 грн., монітор 19.5 Dell E2016HV (210-ALFK)- 2559 грн., Ксерокс фірми - Xerox Phaser 6510N (6510V_N) -7570 грн., тому відповідачем були завдані матеріальні збитки, які вона зазнала у зв`язку із втратою її особистих речей, в зв`язку з чим відповідно до ст.ст.22,1166 ЦК України, внаслідок втрати її особистого майна, просила стягнути з відповідача 25326 грн. на її користь.

Так, збитки є одним із видів правових наслідків порушення зобов`язання (ст.611 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальними підставами для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

Вимоги про стягнення завданої шкоди можуть бути задоволені лише у випадку, якщо позивачем доведе кожний з елементів складу правопорушення.

У даному випадку не доведена вина відповідача у завданих збитках на суму 25326грн.

Як вбачається з п.9 договору оренди від 07 травня 2018 року між сторонами не було узгоджено вартість та кількість майна позивача, яке повинно знаходиться у приміщенні, а у підписаному сторонами договору оренди про такі речі ОСОБА_2 взагалі нічого не вказується і сторони не підписували між собою жодних актів прийому-передачі майна з цього приводу. В договорі перераховано майно, яке належить тільки відповідачу(а.с.16).

Вказаним п.9 договору оренди підтверджується, що відповідач, як орендодавець, виконав свій обов`язок щодо передачі позивачу, як орендарю, обумовленого договором майна, а позивач прийняв вказане майно без будь-яких зауважень щодо майна, яке буде знаходиться у приміщенні.

З огляду на викладене, у відшкодуванні збитків в сумі 25 326грн. слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

За таких обставин, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року, слід змінити виклавши резолютивну частину рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Орловського Богдана Михайловича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року в частині стягнення збитків у подвійному розмірі у сумі 20 000 грн. змінити, а в частині стягнення збитків за завданні втрати особистого майна у сумі 25 326 грн. скасувати.

Викласти резолютивну частину заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків в наступній редакції.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення збитків у подвійному розмірі задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) збитки у подвійному розмірі у сумі 19 296,50 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення збитків за завданні втрати особистого майна у сумі 25 326 грн. залишити без задоволення.

В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді: