(2/199/989/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

08.09.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., за участі прокурора Пащенко І.О., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом Керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання спадщини відумерлою, витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

Керівник Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради із позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання спадщини відумерлою, витребування майна, мотивуючи його тим, що під час здійснення конституційних повноважень окружною прокуратурою встановлено факт безпідставного набуття речових прав на квартиру АДРЕСА_1 , та яка мала перейти до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра як відумерла спадщина. Про незаконне набуття речових прав на квартиру АДРЕСА_1 , окружною прокуратурою повідомлялось Дніпровську міську раду та її виконавчі органи.

Прокуратурою було встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 була зареєстрована та мешкала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу №140 від 30.07.1992 щодо виплати квартири, ОСОБА_5 видано реєстраційне посвідчення №73 від 13.08.1992 про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_5 право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування ніким не набувалося, спадкова справа не заводилась.

Дізнавшись про смерть ОСОБА_5 та про те, що вона не має спадкоємців, а отже квартира має перейти у власність територіальної громади міста, ОСОБА_4 , використовуючи завідомо підроблений документ, а саме: договір купівлі-продажу від 27.04.2001, укладений начебто між ним та ОСОБА_5 , звернувся до державного реєстратора КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 . Державним реєстратором КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради Кравець О.Г., 22.02.2019 на підставі наданих ОСОБА_4 документів, здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на зазначену вище квартиру.

Прокурор зазначає, що факт підробки договору купівлі-продажу від 27.04.2001 підтверджується наступними доказами: листом №72/01-16 від 23.04.2020, яким приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська (Лобуренко) І.Ю. повідомила слідство про те, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 27.04.2001 за реєстровим номером №512 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 нею посвідчений не був. Бланк АЕА №273722 отримано приватним нотаріусом Ковальовою Є.Є. За реєстровим номером №512 ОСОБА_6 05.04.2001 було посвідчено довіреність на розпорядження автомобілем; протоколом допиту свідка - приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 24.04.2020, в ході якого ОСОБА_7 повністю підтвердила обставини, викладені у листі №72/01-16 від 23.04.2020; листом №26/01-16 від 28.04.2020, яким приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Є.Є. повідомила слідство про те, що бланк нотаріальних документів АЕА 273722 був використаний нею 27.04.2001 для посвідчення договору про відчуження нерухомого майна; копією оригінального договору купівлі-продажу від 27.04.2001, посвідченого приватним нотаріусом Ковальовою Є.Є. на бланку АЕА 273722, який укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та предметом якого є квартира АДРЕСА_3 .

Крім того, з метою здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру, ОСОБА_4 до КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради надано технічний паспорт, виготовлений від імені ФОП ОСОБА_10 . Проте, як встановлено і підтверджено листом ФОП ОСОБА_10 №17/06/20/1 та його показами в якості свідка у кримінальному провадженні №0000649, даний технічний паспорт ФОП ОСОБА_10 не виготовляв, за місцезнаходженням квартири не виїздив, заміри об`єкта нерухомості не здійснював, особа на ім`я ОСОБА_4 йому не відома. Дані обставини свідчать, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_4 набув незаконно, шляхом використання завідомо підроблених документів.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2019, ОСОБА_4 здійснив відчуження квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , який на сьогоднішній день є власником даної квартири.

Таким чином, єдиним законним власником квартири АДРЕСА_2 відповідно до реєстраційного посвідчення №73 від 13.08.1992 про право особистої власності була ОСОБА_5 , після смерті якої у встановленому законом порядку це майно ніким не набуто у власність.

Оскільки договір купівлі-продажу від 27.04.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не укладався, державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) на ім`я відповідача ОСОБА_4 (номер запису про право власності 30406641, індексний номер рішення 45648378 від 22.02.2019) є незаконною.

Враховуючи те, що у ОСОБА_5 відсутні спадкоємці як за законом так і за заповітом, квартира АДРЕСА_2 , згідно ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України, позивач просив визнати відумерлою спадщину, витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_2 , стягнути судові витрати.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, придбав квартиру на законних підставах, ДМР не є власником нерухомого майна, тому не можуть ставитись вимоги про витребування майна, крім того, відсутній вирок, який би підтвердив незаконне заволодіння спірною квартирою.

Відповідач ОСОБА_4 до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Вислухавшим пояснення сторін по спрві, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

На підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу № 140 від 30.07.1992, щодо виплати квартири, ОСОБА_5 видано реєстраційне посвідчення № 73 від 13.08.1992 про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 09.01.2019 року. Після смерті ОСОБА_5 право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування ніким не набувалося, що підтверджується інформацією П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори № 1359/01-08 від 26.11.2021 про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилася.

Згодом державним реєстратором КП «МБТІ» Дніпропетровської обласної ради Кравець О.Г., 22.02.2019 на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2001, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лобуренко І.Ю., здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на зазначену вище квартиру.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В., ОСОБА_4 здійснив відчуження квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , який згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на сьогоднішній день є власником даної квартири.

У той же час приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська (Лобуренко) І.Ю. в рамках кримінального провадження повідомила слідство про те, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , що посвідчений 27.04.2001 за реєстровим номером №512 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 нею посвідчений не був. Бланк АЕА №273722 отримано приватним нотаріусом Ковальовою Є.Є. За реєстровим номером №512 ОСОБА_6 05.04.2001 було посвідчено довіреність на розпорядження автомобілем. Листом №26/01-16 від 28.04.2020 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Є.Є. повідомила слідство про те, що бланк нотаріальних документів АЕА 273722 був використаний нею 27.04.2001 для посвідчення договору про відчуження нерухомого майна. Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 27.04.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не укладався, тобто останній не набув права власності на спірну квартиру.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, а майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають обирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

На сьогоднішній день судова практика у спорах про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) на підставі статей 387, 388 ЦК України є досить усталеною. Сталість та єдність судової практики у такій категорії справ забезпечується, передусім, Верховним Судом, який у своїх рішеннях неодноразово роз`яснював підстави та умови для застосування такого способу захисту як віндикація, а також проблемні питання правозастосування у відповідній категорії справ. Зокрема, Верховний Суд неодноразово наголошував, що за наявності передбачених у статті 388 ЦК України умов майно підлягає витребуванню за позовом власника навіть у добросовісного набувача.

Разом із тим, у низці справ цієї категорії Верховним Судом було висловлено правову позицію, відповідно до якої при вирішенні питання про витребування майна від добросовісного набувача судам слід враховувати положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке витребування може становити індивідуальний та надмірний тягар для добросовісного набувача.

Так, у постановах від 20 березня 2019 року (справа № 521 /8368/15-ц), від 26 вересня 2019 року (справа № 2-4352/11), Верховний Суд з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, рішення у справах «Гладишева проти Росії» (Glаdysheva v. Russia), «Пчелінцева та інші проти Росії» (Pchelintseva and Others v. Russia), «Алєнцева проти Росії» (Аlentseva v. Russia) зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову прокуратури, поданого в інтересах держави, в частині витребування майна у добросовісного набувача, оскільки це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституція України у статті 41 гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Принцип непорушності права власності закріплений також у статті 321 ЦК України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Для захисту права власності власник майна може скористатися одним із способів захисту, передбачених нормами глави 29 ЦК України, зокрема може витребувати своє майно із чужого незаконного володіння (стаття 387). Відповідно до зазначеної статті власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Водночас, за статтею 388 ЦК України витребування власником свого майна у випадку, якщо набувач, що придбав його за відплатним договором, є добросовісним, можливе лише за умови, якщо це майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, саме «вольовий критерій» є визначальним при вирішенні питання про можливість витребування майна у добросовісного набувача на користь власника.

У разі наявності у власника волі на передачу майна іншій особі і, відповідно, неможливості його витребування у добросовісного набувача відповідно до статті 388 ЦК України, останній стає власником майна на підставі статті 330 ЦК України. Таким чином, в даному випадку законодавець надає пріоритет інтересам добросовісного набувача майна, а не його власника. Однак, варто наголосити, що статті 388 ЦК України не передбачає інших винятків з принципу непорушності права власності на користь добросовісного набувача.

Конвенція та Протоколи до неї після їх ратифікації Україною в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, а їх норми є нормами прямої дії. Питанням захисту власності присвячена стаття 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол), яка містить загальне правило, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Одразу слід наголосити, що поняття «власність» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має ширше значення в порівнянні з нормами національного законодавства і володіння добросовісного набувача охоплюється зазначеним поняттям і підпадає під дію гарантій, закріплених у цій статті Конвенції.

Варто зауважити, що зазначене вище положення статті 1 Першого протоколу має дещо абстрактний характер і містить низку оціночних понять. Однак, аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування ст. 1 Першого протоколу дозволяє визначити критерії, за якими має здійснюватись оцінка допустимості втручання держави в право особи на мирне володіння майном з точки зору його відповідності положенням Конвенції. Таких критеріїв є три, а саме: 1) чи можна вважати втручання законним: 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес: 3) чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Відповідно до усталеного у практиці ЄСПЛ підходу втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм (наприклад, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Веуеler v. Italy, заява № 33202/96). Застосовуючи цей критерій при вирішенні питання про дотримання прав добросовісного набувача, гарантованих статтею 1 Першого протоколу, у спорах про витребування у нього майна слід наголосити, що таке витребування має чітку законодавчу підставу, а саме: норми статті 388 ЦК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цих кодексів є загальнодоступним. У зв`язку з цим «втручання у право добросовісного набувача мирно володіти майном» шляхом витребування майна з його незаконного володіння немає підстав вважати незаконним.

У питаннях оцінки наявності «суспільного», «публічного» інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном ЄСПЛ визнає за державою право користуватися значною свободою розсуду при визначенні такого суспільного інтересу за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах (див, наприклад, рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/9/ Крім того, ЄСПЛ визнає, що саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (див, наприклад, рішення у справі «Трегубенко проти України», заява № 61333/00). У цьому контексті слід зазначити, що захист права власності шляхом застосування законодавчо встановленого механізму щодо витребування власником свого майна, яке незаконно вибуло з його володіння, безсумнівно становить суспільний інтерес.

Критерій пропорційності в контексті статті 1 Першого протоколу передбачає оцінку того чи при здійсненні втручання в право власності було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між потребами, які випливають із загальних, суспільних інтересів та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (див, наприклад, рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) заява № 28342/95). Слід зауважити, що невідповідність втручання в мирне володіння майном критерію пропорційності в будь-якому разі є підставою для визнання такого втручання порушенням статті 1 Першого протоколу, навіть якщо воно відповідає решті двом критеріям. І такі випадки нерідко зустрічаються у практиці ЄСПЛ.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням (висновок Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 521 /8368/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11).

Так, у справах Гладишева проти Росії» (Glаdysheva v. Russia), «Пчелінцева та інші проти Росії» (Pchelintseva and Others v. Russia) ЄСПЛ констатував порушення Державою статті 1 Першого протоколу у зв`язку з витребуванням на користь держави квартир у їх добросовісних набувачів та виселення останніх без надання відповідної компенсації. В обох справах квартири незаконно вибули з державної власності у зв`язку з їх приватизацією, здійсненою з порушенням закону за допомогою шахрайських дій. У цих справах ЄСПЛ вказав на те, що визначення умов і процедур, на підставі яких здійснювався перехід державних квартир у приватну власність, і контроль за дотриманням цих процедур відносяться до виключної компетенції держави. Крім того, до виключної компетенції держави також належить легалізація подальшого переходу права власності на квартири шляхом здійснення державної реєстрації, спеціально створеної для забезпечення додаткової безпеки набувачів майна. За наявності такої кількості компетентних органів, які дали дозвіл на перехід права власності на квартири, заявники не зобов`язані були здійснювати оцінку наявності ризиків позбавлення права на квартири у зв`язку з недоліками, які мали бути усунуті за допомогою спеціально існуючих для цього процедур. У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що ризик допущення помилки органом влади повинна нести держава і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інтересів приватних осіб (§§ 79, 80 рішення у справі «Гладишева проти Росії», § 98 рішення у справі «Пчелінцева та інші проти Росії»), Позбавлення заявників житла за наведених обставин і без будь-якої компенсації, на думку ЄСПЛ, становило для заявників надмірний тягар і, як наслідок, становило порушення статті 1 Першого протоколу.

Зазначений підхід ЄСПЛ до вирішення питання про відповідність витребування майна у його добросовісного набувача положенням статті 1 Першого протоколу викладено не лише у зазначених справах. Він знайшов втілення також у рішеннях «Алєнцева проти Росії» (Аlentseva v. Russia), «Поняєва та інші проти Росії» (Ponyayeva and Others v. Russia), «Столярова проти Росії» (Stolyarova v. Russia), «Ольховський проти Росії» (Olkhovskiy v. Russia), «Кочергін проти Росії» (Kochergin v. Russia).

Саме держава як учасник відповідних правовідносин повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Такий розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем був би невиправданим, якби мова йшла про приватну власність. Оскільки приватний власник майна так само як і його добросовісний набувач не повинен відповідати за помилки, «допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном». Такими, як вбачається, є зокрема, процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того, позбавлення власності так само покладатиме на приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та відсутністю дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно.

Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.04.2022 року по справі № № 644/2204/19 провадження № 61-10653св20.

Отже, задоволення позовних вимог за позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, з огляду на той факт, що саме комунальне підприємство органу місцевого самоврядування здійснило державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 , тобто орган, який має спеціальні механізми для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, в спірній квартирі проживають дружина та неповнолітній син добросовісного набувача ОСОБА_2 , а доказів наявності іншого житла у вказаних осіб прокурор суду не надав.

З огляду на відсутність підстав для витребування майна у добросовісного набувача спірної квартири, відсутні правові підстави для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати прокурора у вигляді судового збору віднести за його рахунок.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 9 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на вказану норму процесуального права суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно до ухвали суду від 16 лютого 2022 року, а саме скасувати заборону ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ), а також будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, оренди, тощо щодо квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Керуючись ст. ст. 12,81,133,141,263-265 ЦПК України, ст. ст. 388, 391 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В:

У позові Керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання спадщини відумерлою, витребування майна, - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно до ухвали суду від 16 лютого 2022 року, а саме скасувати заборону ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ), а також будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, оренди, тощо щодо квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Судові витрати прокурора у вигляді судового збору віднести за його рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.В. Руденко