Справа № 461/4033/20 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/2418/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
Провадження № 22-ц/811/2079/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представниці відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова в складі судді Стрельбицького В.В. від 19 квітня 2021 року та на додаткове рішення цього ж суду від 29 квітня 2021 року у справі за позовом позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м.Львова від 19 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Галицького районного суду м.Львова від 29 квітня 2021 року заяву адвоката Олешка Тараса Орестовича задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 гривень 00 копійок.

Дані рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та додаткове рішення повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення абсурдним, незаконним, необґрунтованим і протиправним та таким, що винесено без повного з`ясування обставин справи, без об`єктивного дослідження доказів, з підміною дійсних обставин справи та з грубими порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що рішення суду не відповідає підставі, предмету, суті позову та матеріалам справи, так як Позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з підстав ст. 215 та ч. 1 ст. 228 ЦК України, про що було неодноразово зазначено під час розгляду справи і ні в позовній заяві, ні під час надання пояснень в судових засіданнях жодного разу не звертався до наявності ознак зловмисної домовленості. Вказує, що позивач зазначив в чому суть порушення принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також де і коли ОСОБА_3 зловживає своїм цивільним всупереч цивільним інтересам інших осіб (зокрема позивача). В своїх аргументах позивач зазначає, що відповідач відповідно до норми ст. 13 ЦК України (межі здійснення цивільних прав), при продажі квартири на АДРЕСА_1 (частки) зобов`язаний був утримуватися від таких дій, оскільки такими діями порушувались права інших осіб (позивача), також відповідач знаючи про наявність боргових зобов`язань перед позивачем зобов`язаний був не вчиняти дій з наміром завдати шкоди іншій особі (позивачу) (не повернути борг), а також не допускати зловживання правом в інших формах та при здійсненні і цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Однак, вважає, що суд ухилився від застосування норми ст. 13 ЦК України і погоджується із зловживанням, відповідача ОСОБА_3 . Зазначає також, що суд не надав жодної правової оцінки доказам позивача та не зазначив жодної правової оцінки, щодо достатності чи не достатності доказів, які подані позивачем. Зокрема, підставами позову позивач зазначив наступні обставини, які на його думку не врахував суд: 03 березня 2011 року між позивачем та боржниками: ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було підписано новацію договір про визнання ними солідарного боргу н суму, що еквівалентна 30 000,00 (тридцять тисяч) доларів США, в замін боргу, що виник перві кредитором(позивачем) за надання юридичних та адвокатських послуг боржникам за період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року. Відповідно до п.3 Договору від 03.03.2011 року, борг виплачується на вимогу кредитора. Вимога кредитора до боржників про сплату боргу було направлено 28 травня 2015 року. Відповіді не отримано. Коштів, на вказаний в вимозі рахунок ОСОБА_3 не перераховано. 25 квітня 2017 року Галицьким районним судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою задоволено частково вимоги про забезпечення в межах заявленої суми боргу на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 , частка в якій на праві приватної власності належить солідарному боржнику ОСОБА_3 . 03 жовтня 2017 року Галицьким районним судом міста Львова постановлено рішення про стягнення суми боргу в розмірі 405 000,00 гривень із солідарного боржника ОСОБА_3 , яке було нею оскаржено в апеляційному порядку. 28 лютого 2019 року Львівським апеляційним судом рішення Галицького районного суду м. Львова у справі 461/2066/17, залишено без змін, а 19 грудня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження КЦС Верховного Суду. Надалі, 27 березня 2019 року старшим держаним виконавцем Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Кіт Вікторією Юріївною відкрито провадження про стягнення з ОСОБА_3 солідарного боргу в сумі 405 000,00 гривень на користь ОСОБА_1 . За весь час виконавчого провадження, тобто більше двох років, зі сторони ОСОБА_3 борг умисно не погашено. 17 грудня 2009 року між позивачем та боржником - ОСОБА_3 було укладено та підписано договір позики, за умовами якого позивачем було передано відповідачу у тимчасове користування майно - гроші в розмірі еквівалентному 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів США, до його підписання. Відповідно до п.3 цього Договору позики позичальник забезпечував виконання зобов`язання перед позикодавцем всім своїм майном та майновими правами і які переходять у власність позикодавця. Галицьким районним судом міста Львова, 08 квітня 2019 року прийнято рішення за позовом ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США, яке вступило в законну силу 29 січня 2020 року відповідності до Постанови Львівського апеляційного суду (справа №461/8614/17). Отже, на думку апелянта, суд ухилився від дослідження доказів позивача, взявши до уваги тільки бездоказові заперечення відповідачів і не здійснив захист цивільних прав та інтересів позивача. Так, в позовній заяві та наданих поясненнях в судовому засіданні позивач зазначив, що відповідно до п. 3 Договору позики від 17 грудня 2009 року, за умовами якого позивачем було передано відповідачу у тимчасове користування майно - гроші в розмірі еквівалентному 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів США, до його підписання, позичальник забезпечував виконання зобов`язання перед позикодавцем всім своїм майном та майновими правами і які переходять у власність позикодавця. Тобто, боржник ОСОБА_3 отримавши кошти згідно з Договором позики забезпечив своє виконання зобов`язання перед ОСОБА_1 всім своїм майном та майновими правами. Однак, суд не надав таким доводам правової оцінки, та не навів мотивів, на підставі яких не взяв до уваги зазначених доводів позивача, натомість формально зазначив, що позивач не довів порушення його прав. Апелянт вважає безпідставним висновок суду про те, що позивач не є стороною правочину та заінтересованою стороною, а відтак за правилами частини 2 статті 215 ЦК України не має права на звернення до суду із позовом про визнання недійсним правочину, так як вважає цілком очевидним, що позивач ОСОБА_1 є заінтересованою особою по відношенню до боржника та відповідача ОСОБА_3 , оскільки є його кредитором, а відсутність майна у боржника напряму впливає на цивільний інтерес кредитора. Наголошує, що після звернення до суду, боржник ОСОБА_3 , в порушення вимоги п.3 Договору позики від 17 грудня 2009 року, а також в порушення вимоги від 28 травня 2015 року за договором від 03.03.2011 року - продав своє майно, що забезпечувало виконання грошових зобов`язань, з метою їх невиконання та використав свої права з метою завдання збитків кредитору, шляхом реалізації майна, за рахунок якого мав задовольнити грошові вимоги кредитора. Відтак, більш ніж очевидним є порушення цивільних прав та інтересів позивача ОСОБА_1 , який по відношенню до відповідача ОСОБА_3 є його кредитором. Необхідно звернути увагу, що боржник ОСОБА_3 вже 10 (десять) років не повертає борги ОСОБА_1 . Стверджує, що такою протиправною поведінкою відповідача ОСОБА_3 йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях та стражданнях щодо незаконних дій відповідача, а тому просив стягнути з останнього моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. Проте суд першої інстанції відхилив всі доводи позивача, формально зазначивши, що у зв`язку з цим, вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, стягнення з ОСОБА_3 200 000 грн. моральної шкоди також не підлягають задоволенню. Також апелянт категорично не погоджується з оскаржуваним додатковим рішенням суду, вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, винесеним без повного та об`єктивного дослідження доказів та з порушенням норм процесуального права. Зокрема, вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення позивача та не навів мотивів, з яких дані заперечення є неприйнятними та помилковими, що є порушенням судом процесуального права, а саме п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України. Крім цього зазначає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак, до заяви про розподіл судових витрат адвокатом Олежком Т.О. не надано детального опису робіт, які ним було здійснено для надання правової допомоги ОСОБА_3 , а складність даної справи невелика. Зазначає, що представник ОСОБА_3 приймав учать у розгляді справи у двох судових засіданнях та подав лише відзив на позовну заяву, таким чином витрати у розмірі 20 000 грн. є неспівмірними із складністю справи та участю представника у судових засіданнях, оскільки гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В судове засідання окрім представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представниці відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 , решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, представників відповідачів в заперечення скарги, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, заяви про розподіл судових витрат, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також усних пояснень учасників справи у суді апеляційної інстанції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.16, 202,203, 204, ч.ч.2,3 ст.215, ч.1 ст.216, ч.1 ст.228, ч.1 ст.ст.232, 234,316,317,530,655,657,662,663 ЦК України, ст.ст.12,13,76,81,141,258, 259, 263-265 ЦПК України, п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/4088/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц та відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що 19 квітня 2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з іншої сторони, укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, продавці передають у власність, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з п`яти житлових кімнат житловою площею 99,5 кв.м. та кухні, загальна площа квартири 116,00 кв.в. Комора в підвалі 4,0 кв.м. Нерухоме майно, яке предметом договору належить продавця на праві спільної часткової власності. 1/5 ідеальна частка належить ОСОБА_8 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Нор М.Н. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 23.01.2017 року за реєстровим номером 57. 1/5 ідеальна частка належить ОСОБА_7 , на підставі договору міни, посвідченого Нор М.Н. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 27.02.2017 року за реєстровим номером 270. 3/5 ідеальні частки належать ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на підставі Свідоцтва № НОМЕР_3 про право власності на квартиру, виданого 24.12.1996 року Відділом приватизації державного житлового фонду Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 24.12.1996 року №951, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації і записаного у реєстрову книгу за №22667. Позивач вважає, що підставою недійсності Договору купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року є його вчинення разом з іншими особами за їх зловмисної домовленості, направленої на приховування майна від можливості звернення на нього стягнення у разі примусового виконання судового рішення щодо стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на користь ОСОБА_1 . Крім того, представник позивача у судовому засіданні вказав, що підставою недійсності правочину є те, що правочин (оспорюваний договір) порушує публічний порядок, оскільки він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ч.1 ст.228 ЦКУ). Так, 03 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було укладено новацію - договір про визнання ними солідарного боргу на суму, що еквівалентна 30 000,00 (тридцять тисяч) доларів США, в замін боргу, що виник перед кредитором (позивачем) за надання юридичних та адвокатських послуг боржникам за період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року. Відповідно до п.3 цього Договору, борг виплачується на вимогу кредитора. Вимога кредитора до боржників про сплату боргу було направлено 28 травня 2015 року. ОСОБА_3 зобов`язання за договором не виконано, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся у суд з позовною заявою про стягнення боргу. Ухвалою Галицького районного суду від 25 квітня 2017 року забезпечено позов ОСОБА_1 в межах заявленої суми боргу та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 , частка в якій на праві приватної власності належить солідарному боржнику - ОСОБА_3 . 03 жовтня 2017 року Галицьким районним судом міста Львова постановлено рішення у справі у справі 461/2066/17 про стягнення суми боргу в розмірі 405 000,00 гривень із солідарного боржника ОСОБА_3 , яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року. 27 березня 2019 року старшим держаним виконавцем Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Кіт Вікторією Юріївною відкрито провадження про стягнення з ОСОБА_3 солідарного боргу в сумі 405 000,00 (чотириста п`ять тисяч) гривень на користь ОСОБА_1 . За час виконавчого провадження ОСОБА_3 борг не погасив. Крім цього, 17 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та боржником - ОСОБА_3 , було укладено договір позики, за умовами якого позивачем було передано відповідачу у тимчасове користування майно - гроші в розмірі еквівалентному 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів США, до його підписання. Відповідно до п.3 цього Договору позики, позичальник забезпечував виконання зобов`язання перед позикодавцем всім своїм майном та майновими правами, які переходять у власність позикодавця. Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 08 квітня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу в розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США (справа №461/8614/17). Постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року вказане рішення залишено без змін. Суд встановив, що оскаржуваний Договір купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року, вчинений від імені усіх відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які володіли майном на праві спільної часткової власності. Відповідач ОСОБА_3 володів лише 1/5 часткою квартири. Змісту такого правочину відповідає справжньому волевиявленню продавців, укладаючи договір купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_3 діяв також відповідно до інтересів співвласників з метою задоволення не лише особистих інтересів, а й потреб інших продавців - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Сторони оспорюваного правочину не ставлять під сумнів його дійсність, договір є реальним, право власності покупця зареєстровано у встановленому законом порядку, покупець сплатив кошти за договором та оплатив всі необхідні супутні витрати (збори, податки). В свою чергу позивачем не надано жодного доказу, який би вказував на наявність зловмисної домовленості відповідачів під час укладення договору купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року, тож покликання на ці обставини є непідтвердженими. Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не мали жодних зобов`язань перед позивачем. Про наявність умислу як складової ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на користь позивача, достеменно можуть вказувати відсутність вчинення відповідачами належних дій, спрямованих на реальне виконання умов спірного договору купівлі-продажу, зважаючи на наявність непогашеної заборгованості перед позивачем. Проте, таких доказів позивачем також не надано. Натомість встановлено, що предмет договору купівлі-продажу оплатно переданий у власність ОСОБА_5 , який добросовісно користується ним та зареєстрував право власності у встановлений законом спосіб, тобто настали правові наслідки реального договору. На підтвердження обставин, що дійсним наміром вчинення Договору купівлі-продажу було приховування майна відповідачем від неминучого звернення стягнення на нього позивач покликається, що укладення договору відбулось у той час коли на майно було накладено арешт, а відповідач мав договірні обмеження щодо відчуження, які були встановлені ним самостійно у договорі позики від 17 грудня 2009 року. Натомість такі доводи не є достатніми для визнання спірного договору недійсним. При цьому, накладення арешту на майно відбулось 25 квітня 2017 року, тобто вже після відчуження майна відповідачем ОСОБА_3 . Оскільки позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення його прав чи інтересів з боку ОСОБА_3 укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд дійшов до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Із змісту оскаржуваного додаткового рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.59 Конституції України, ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.133,137,141,263,270 ЦК України, п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», п.9 ч.1ст. 1, ст.ст.19,30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", практику Європейського суду з прав людини, а саме: пункт 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява N 71660/11), пункт 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява N 72277/01), пункт 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява N 66561/01), пункт 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00), правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2018 року (справа № 635/5462/17), від 01 квітня 2020 року (справа №567/517/17) та ВСУ від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1544цс17, висновки Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) та задовольняючи заяву адвоката Олешка Тараса Орестовича про стягнення на професійну правову допомогу виходив з того, що між відповідачем ОСОБА_3 та адвокатським об`єднанням «ВЕСТЛЕКС» укладено Договір про надання правової допомоги №121/2020 від 06.07.2020 року, предметом якого є надання правової допомоги у справі №461/4033/20. Відповідно до та акту прийняття наданих послуг від 19.04.2021 року та платіжного доручення №ПН4277211 від 19.04.2021 року, загальна вартість послуг, наданих адвокатом на підставі Договору про надання правової допомоги №121/2020 від 06.07.2020 року становить 20 000,00 гривень. Таким чином, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Дослідженими в ході судового розгляду матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем послуг адвоката та понесення відповідних витрат, а саме представником відповідача надані вищенаведені документи. З огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи участь адвоката у складанні всіх процесуальних документів від імені і в інтересах відповідача, здійснення ним представництва у судових засіданнях, суд дійшов до висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі визначеній відповідачем є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Таким чином, витрати сторони на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, тому підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування судових рішень немає.

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 у якому просив:

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 19 квітня 2017 року, за реєстром номер 667 загальною площею 116,0 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською Ольгою Мар`янівною;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34841942 від 19 квітня 2017 року;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 200 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те, що 19 квітня 2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_5 , з іншої сторони, укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавці передають у власність, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 . Позивач є кредитором відповідача ОСОБА_3 за договорами позики від 03 березня 2011 року та від 17 грудня 2009 року. Внаслідок укладення Договору купівлі-продажу, було порушено його право на задоволення грошових вимог за рахунок майна відчуженого ОСОБА_11 . Стверджує, що ОСОБА_3 не володів в повній мірі цивільними правами та обов`язками власника майна на укладення договору купівлі-продажу 19 квітня 2017 року квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_5 , так як на час укладення правочину мав договірні обмеження щодо відчуження, які були встановлені ним самостійно у договорі позики від 17 грудня 2009 року (п.3 Договору позики) та ухвалою про забезпечення позову від 25 квітня 2017 року, що свідчить про шахрайські дії та свідоме нанесення збитків кредитору ОСОБА_1 , який міг задовольнити свої вимоги за рахунок цього майна або шляхом продажу або шляхом визнання права власності на це майно. Вважає, що боржник ОСОБА_3 , який відчужив майно після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми боргу (з 17 грудня 2009 року) діє недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення. Вказує, що укладення спірного договору купівлі-продажу порушує принцип добросовісності, здійснено поза межами цивільних прав позивача, з протиправною метою приховування майна від позивача, як кредитора, просить позов задовольнити, визнати недійсним вказаний договір та скасувати відповідні реєстраційні дії. Крім цього, зазначає, що через укладення договору позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у завданні негативних наслідків (неотримання боргу) та нервового стресу, який він пережив і переживає досі з приводу незаконних дій відповідачів на майно боржника. Моральну шкоду оцінив в розмірі 200 000 грн., який, на думку позивача, не є завищеним і частково компенсує спричинені моральні страждання.

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є:

1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;

2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;

3) свобода договору;

4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом;

5) судовий захист цивільного права та інтересу;

6) справедливість, добросовісність та розумність.

За ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено і не спростовано, 19 квітня 2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з одного боку та ОСОБА_5 , з іншого, укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, продавці передають у власність, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з п`яти житлових кімнат житловою площею 99,5 кв.м. та кухні, загальна площа квартири 116,00 кв.в. Комора в підвалі 4,0 кв.м. Нерухоме майно, яке предметом договору належить продавцям на праві спільної часткової власності.

Також, судом правомірно встановлено, що 1/5 ідеальна частка належить ОСОБА_8 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Нор М.Н. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 23.01.2017 року за реєстровим номером 57; 1/5 ідеальна частка належить ОСОБА_7 , на підставі договору міни, посвідченого Нор М.Н. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 27.02.2017 року за реєстровим номером 270; 3/5 ідеальні частки належать ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на підставі Свідоцтва № НОМЕР_3 про право власності на квартиру, виданого 24.12.1996 року Відділом приватизації державного житлового фонду Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 24.12.1996 року №951, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації і записаного у реєстрову книгу за №22667.

Тобто відповідачу ОСОБА_3 у спірній квартирі на час її відчуження належала 1/5 частина.

3 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було укладено новацію - договір про визнання ними солідарного боргу на суму, що еквівалентна 30 000,00 (тридцять тисяч) доларів США, в замін боргу, що виник перед кредитором (позивачем) за надання юридичних та адвокатських послуг боржникам за період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року.

Відповідно до п.3 цього Договору, борг виплачується на вимогу кредитора.

Вимога кредитора до боржників про сплату боргу було направлено 28 травня 2015 року.

ОСОБА_3 зобов`язання за договором не виконано, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся у суд з позовною заявою про стягнення боргу.

Ухвалою Галицького районного суду від 25 квітня 2017 року забезпечено позов ОСОБА_1 в межах заявленої суми боргу та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 , частка в якій на праві приватної власності належить солідарному боржнику ОСОБА_3 .

3 жовтня 2017 року Галицьким районним судом міста Львова постановлено рішення у справі у справі 461/2066/17 про стягнення суми боргу в розмірі 405 000,00 гривень із солідарного боржника ОСОБА_3 , яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року.

27 березня 2019 року старшим держаним виконавцем Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Кіт Вікторією Юріївною відкрито провадження про стягнення з ОСОБА_3 солідарного боргу в сумі 405 000,00 (чотириста п`ять тисяч) гривень на користь ОСОБА_1 .

За час виконавчого провадження ОСОБА_3 борг не погасив.

Крім цього, 17 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_3 , було укладено договір позики, за умовами якого позивачем було передано відповідачу у тимчасове користування майно гроші в розмірі еквівалентному 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів США, до його підписання.

Також, дійсно, відповідно до п.3 цього Договору позики, позичальник забезпечує своєчасне виконання зобов`язань за цим Договором перед позикодавцем всім своїм майном та майновими правами, які зобов`язується не відчужувати та зберегти до повного виконання забов`язання за цим Договором і які переходять у власність позикодавця у випадку не виконання позичальником зобов`язання в строк, що вказаний позикодавцем.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 08 квітня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу в розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США (справа №461/8614/17). Постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року вказане рішення залишено без змін.

Позивач вважає, що підставою недійсності Договору купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року є його вчинення в порушення вимог ст. 215 ЦК України та ч.1 ст. 228 ЦК України у взаємозв`язку із ст.ст. 3, 10, 13 ЦК України, оскільки спірний правочин порушує право власності позивача на мирне володіння його майном, а саме грошовими коштами. Тобто укладаючи спірний договір відповідачі позбавили позивача можливості отримати свої кошти, які відповідач ОСОБА_3 заборгував позивачу.

Проте, судом першої інстанції правильно встановлено, що оскаржуваний Договір купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року, вчинений від імені усіх відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які володіли майном на праві спільної часткової власності. Відповідач ОСОБА_3 володів лише 1/5 часткою квартири, про що йшлося вище.

Тобто однозначно необґрунтованою слід вважати вимогу про визнання недійсним договору в частині 4/5 частин спірної квартири, оскільки будь-яких вимог, претензій до відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_8 позивач не навів, які посилань на порушення прав свобод чи інтересів позивача ними.

Окрім цього, судом, також, встановлено, що зміст такого правочину відповідає справжньому волевиявленню продавців, укладаючи договір купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_3 діяв, також, відповідно до інтересів співвласників з метою задоволення не лише особистих інтересів, а й потреб інших продавців ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Також, судом встановлено, що сторони оспорюваного правочину не ставлять під сумнів його дійсність, договір є реальним, право власності покупця зареєстровано у встановленому законом порядку, покупець сплатив кошти за договором. Також, оспорюваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписаний обома сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них.

Крім цього, на підтвердження обставин, що дійсним наміром вчинення Договору купівлі-продажу було приховування майна відповідачем від неминучого звернення стягнення на нього позивач покликається, що укладення договору відбулось у той час коли на майно було накладено арешт, а відповідач мав договірні обмеження щодо відчуження, які були встановлені ним самостійно у договорі позики від 17 грудня 2009 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі продажу був укладений 19 квітня 2017 року, а накладення арешту на майно відбулось 25 квітня 2017 року, тобто вже після відчуження майна відповідачем ОСОБА_3 і на час укладення спірного договору, жодних дій забезпечення стосовно спірної квартири вжито не було, про це позивачем не вказано.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник ОСОБА_3 отримавши кошти згідно Договору позики забезпечив своє виконання зобов`язання перед ОСОБА_1 всім своїм майном та майновими правами колегія суддів вважає не обґрунтованими зважаючи на таке.

Дійсно відповідно до ст. 546 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору позики), виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Також, дійсно за вимогами ст. 572 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору позики), в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Однак відповідно до ст. 576 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору позики), предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором. Предметом застави не можуть бути національні, культурні та історичні цінності, які є об`єктами права державної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національної культурної спадщини. Предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Застава окремих видів майна може бути заборонена або обмежена законом.

Також, за ч.1 ст. 577 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору позики), якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Окрім цього, згідно ст. 578 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору позики), майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Також за ст. 209 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору позики), правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти" ( 1490-14 ), на вимогу замовника підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Крім цього відповідно до ст. 220 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору позики), у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як вказано вище, згідно п.3 Договору позики від 17 грудня 2009 року, позичальник забезпечує своєчасне виконання зобов`язань за цим Договором перед позикодавцем всім своїм майном та майновими правами, які зобов`язується не відчужувати та зберегти до повного виконання забов`язання за цим Договором і які переходять у власність позикодавця у випадку не виконання позичальником зобов`язання в строк, що вказаний позикодавцем.

Однак всупереч вище вказаних вимог закону, вказаний пункт договору (якщо його оцінювати як вказує позивач, як договір забезпечення, застава) не містив конкретизації майна, яке передається у заставу, не був посвідчений нотаріально та згоду, зважаючи на те, що спірний об`єкт нерухомості перебував у спільній власності, на укладення договору застави інші співвласники не надавали.

Відповідно п. 3 договору позики в частині спірного об`єкту нерухомості слід вважати нікчемним з моменту укладення та таким, що на спірний об`єкт (його частину), що належала відповідачу ОСОБА_3 не розповсюджувався.

Враховуючи вказане, перешкод для укладення договору купівлі-продажу квартири 19 квітня 2017 року у відповідача ОСОБА_3 у вигляді вжиття заходів забезпечення (арешту) стосовно його майна чи перебування такого у забезпеченні (заставі) не було.

Тому, суд першої інстанції правомірно зазначив, що факт наявності грошового зобов`язання у ОСОБА_3 автоматично не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого майна боржника та лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не вказує на недійсність правочинів укладених боржником.

Відповідно не слід вважати обґрунтованими вимоги позову з посиланням на порушення укладенням відповідачами спірного договору купівлі-продажу права власності позивача, а саме позбавлення таким укладенням договору права власності позивача на грошові кошти, тобто права на отримання коштів від відповідача, боржника ОСОБА_3 .

Відтак, судом правильно встановлено, щопозивачем не підтверджено порушення спірним правочином його прав або інтересів. Крім того, позивачем не доведено, що правочин (оспорюваний договір) порушує публічний порядок, був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Зважаючи на вказане, суд прийшов до правомірного висновку, що відсутні обставини, які доводять обґрунтованість заявлених вимог, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.У зв`язку із цим, вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34841942 від 19 квітня 2017 року; стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 200 000 грн. моральної шкоди, також, не підлягали до задоволення.

Окремо, дії чи бездіяльність відповідача ОСОБА_3 щодо заподіяння моральної шкоди позивачу, як і факт її заподіяння, зокрема, і при укладенні спірного договору, теж, належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не підтверджені.

Аналізуючи доводи скарги в частині додаткового рішення суду про стягнення витрат на правову допомогу, колега суддів прийшла до таких висновків.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву, відповідачем повідомлено про попередній розрахунок суми судових витрат, які понесені у зв`язку з розглядом даної справи, а саме витрати на професійну правову допомогу у сумі 20000 грн.

20.04.2021 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Олешко Тарас Орестович подав до суду заяву, в якій просить ухвалити додаткове рішення у справі та стягнути з позивача на користь судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, які становлять 20 000,00 грн.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, між відповідачем ОСОБА_3 та адвокатським об`єднанням «ВЕСТЛЕКС» в особі керуючого партнера адвоката Олешка Т.О. укладено Договір про надання правової допомоги №121/2020 від 06.07.2020 року, предметом якого є надання правової допомоги у справі №461/4033/20.

Згідно п. 5.2 Договору, порядок обчислення гонорару здійснюється у фіксованому розмірі, або погодинній оплаті.

Згідно п. 5.3 Договору, Гонорар визначається у додатку до даного договору, який є його невід`ємною частиною та може бути змінений сторонами за взаємною згодою.

Згідно п. 1 Додатку №1 до вказаного вище Договору від 06 липня 2020 року, за надання правової допомоги клієнт сплачує АО «Вестлекс» 20000 гривень за ведення справи в судах усіх інстанцій.

Відповідно до та акту прийняття наданих послуг від 19.04.2021 року та платіжного доручення №ПН4277211 від 19.04.2021 року, загальна вартість послуг, наданих адвокатом на підставі Договору про надання правової допомоги №121/2020 від 06.07.2020 року становить 20 000,00 гривень.

Зважаючи на вказане винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, яка за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому, договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

Щодо відсутності детального опису здійснених адвокатом витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, на виконання положень частини четвертої статті 137 ЦПК України, то за змістом цієї правової норми вона запроваджена «для визначення розміру витрат», тоді як в межах цієї справи сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Тому, судом першої інстанції вірно встановлено, що з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи участь адвоката у складанні всіх процесуальних документів від імені і в інтересах відповідача, здійснення ним представництва у судових засіданнях, витрати на правову допомогу в сумі визначеній відповідачем є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

Окрім цього, судом першої інстанції вірно вказано про те, що при поданні позову позивач судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від його сплати на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», однак, такий не звільняється від сплати витрат на правову допомогу.

Зважаючи на вказане, суд прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 судових витрат по справі, що становлять 20 000,00 грн., зважаючи на те, що при ухваленні рішення не було вирішено питання про стягнення з відповідача судових витрат, представником відповідача до закінчення розгляду справи було повідомлено про поважні причини неможливості подачі доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат, у задоволенні позову відмолено повністю, позивач звільнений від сплати судового збору, проте не звільнений від сплати (відшкодування) інших судових витрат, а представник відповідача підтвердив надані адвокатські послуги та витрати на їх оплату відповідними доказами.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції та додаткове рішення слід залишити без змін як такі, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 19 квітня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

Т.І. Приколота