ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 629/6130/21 Номер провадження 22-ц/814/1082/22 Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Панченка О.О.,

суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.

при секретарі Ряднині І.В.

За участі представика відповідача Тіторенко І.А.

розглянвши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 лютого 2022 року ухваленого під головуванням судді Цендри Н.В., повний текст рішення виготовлено 03 лютого 2022 року та на додаткове рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 лютого 2022 року, ухваленого під головуванням судді Цендри Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСибБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит- Капітал» про захист прав споживача, встановлення нікчемності положень кредитного договору та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лиска П.О. звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «УкрСибБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживача, встановлення нікчемності положень кредитного договору та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивовано тим, що 19.04.2017 року між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 та надано їй кредит у розмірі 49 000 грн. Станом на березень 2018 року ОСОБА_1 була виплачена загальну сума у розмірі 45 309 грн. 24.06.2018 року АТ «УкрСибБанк»» звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 62816,35 грн. 24.06.2019р. між АТ Акціонерного товариства «УкрСибБанк» та «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» був укладений договір факторингу, згідно якого останній набув статусу кредитора та отримав право грошової вимоги до ОСОБА_1 відповідно до кредитного договору. У відповідності з пунктом 3.11. та Додатком № 1 до Договору, позивач зобов`язана була сплачувати 3 987 гривень кожного місяця, чого вона і дотримувалась. Однак з положень Додатка № 1 виплаває, що комісія за управління кредитом за місяць становить 2 278,50 гривень і загальна сума виплати по цій комісії становить - 109 368 гривень, що перевищує тіло кредиту, яке позивач мала повернути. Однак, які саме послуги надавались АТ «УкрСибБанк»» за сплату даної комісії - не вказано. Тобто, позивач мала сплачувати комісію, за послуги, які фактично надаються банком відповідно до їх призначення. Крім того, вважає, що положення кредитного договору, що передбачають щомісячну сплату комісії за управління кредитом є нікчемними з моменту укладення. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Позивач фактично була змушена сплачувати за послуги, що супроводжували кредит і така умова договору не відповідає вимогам справедливості та містить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що суперечить частині першій та другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, представник позивача звернувся до суду з позовом визнати нікчемність пункту 3.11 договору №0 та зарахувати сплачені позивачем кошти в склад виплат за тілом кредиту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 , представник позивача-адвокат Лиска Павло Олександрович до Акціонерного товариства «УкрСибБанк»», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживачів, встановлення нікчемності положень кредитного договору та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» код (), зарахувати сплачені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) кошти по комісії за договором №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 19 квітня 2017 року в склад виплат за тілом кредиту. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 лютого 2022 року судовий збір в розмірі 454 грн., компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Стягнуто в рівних частках з АТ «УкрСибБанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» судовий збір в дохід держави в розмірі 454 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог мотивовано тим, що відповідач безпідставно нараховував, а позивач сплачувала комісію за обслуговування кредиту, що є незаконним. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16. Суд дійшов висновку, що умови п. 3.11 договору № 0 не відповідають вимогам законодавства, з огляду на те, що комісія за обслуговування кредиту є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

АТ «УкрСибБанк»» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що встановлена п.3.11 Кредитного договору комісія не містить даних щодо переліку послуг, які надаються є передчасним. Суд, при розгляді справи належним чином не дослідив наявні у справі письмові докази, зокрема, кредитний договір та правила у сукупності та не надав оцінку чи отримує позивач додаткові послуги та чи охоплені такі послуги поняттям «управління кредитом». Зазначає, що будь-яких обмежень на встановлення комісії, зокрема комісії за управління кредитом Закон України «Про споживче кредитування» не містить. Представник АТ «УкрСибБанк» зазначає, що станом на час подання апеляційної скарги відсутній правовий висновок Верховного Суду, щодо застосування положень (умов Кредитного договору) щодо комісії (як нікчемних положень договору) у разі втрати такими положеннями законної сили та урахування принципу дії законів у часі. В даному випадку, виходячи з існуючих висновків Верховного Суду про нікчемність таких комісій в силу прямої вказівки абз.3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідним є формування висновку про те, що можуть положення договору про встановлення комісії за управління кредитом застосовувались з 10.06.2017 р. у зв`язку з втратою чинності/зміною/ правової позиції, якою передбачено нікчемність подібних умов. Скаржник зазначає, що в даному випадку ефективним та справедливим способом захисту є саме проведення перерахунку, а не зарахування сплачених комісій в склад виплат за тілом кредиту.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Встановлено, що 19 квітня 2017 року між АТ «УкрСибБанк»» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № НОМЕР_2 від 19.04.2017 року, відповідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 49000 грн. на споживчі цілі, а позичальник зобов`язувалася повернути наданий кредит в обсязі та терміни, що встановлені графіком погашення кредиту, плату за кредит, інші платежі шляхом ануїтетних платежів відповідно до Графіка, що викладений у Додатку №1 до Договору та повернути кредит не пізніше 19.04.2021 року. (а.с.6-10).

31.07.2017 року, 15.07.2017 року, 19.06.2017 року, 17.07.2017 року, 21.02.2018 року, 27.02.2018 року, 19.02.2018 року,20.03.2018 року, 17.11.2017 року, 02.11.2017 року, 25.10.2017 року, 01.08.2017 року, 17.10.2017 року, 21.03.2018 року, 26.03.2018 року, 22.01.2018 року 18.12.2017 року 29.01.2018 року ОСОБА_1 було виплачено АТ «УкрСибБанк»» кошти у розмірі 45309 грн., що підтверджується копіями квитанцій. (а.с.11-23).

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.01.2019 року позовні вимоги ПАТ «УкрСибБанк»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 62816,35 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1762,00 грн.. Заборгованість складається з: заборгованості за кредитом - 41131,93 грн., заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом - 5824,44 грн., заборгованості по комісії - 14569,32 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості - 241,56 грн., пені за несвоєчасне погашення по процентам за користування кредитом - 303,47 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії - 745,63 грн. (а.с.118-119).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» код (), зарахувати сплачені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) кошти по комісії за договором №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 19 квітня 2017 року в склад виплат за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно нараховував, а позивач сплачувала комісію за обслуговування кредиту, що є незаконним. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16, тому умови п. 3.11 договору № 0 не відповідають вимогам законодавства, вказані умови є недійсними (нікчемними) на підставі ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону , є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку, як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що положення спірного кредитного договору №0 від 19.04.2017 року про сплату позичальником на користь банку комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16 та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/14.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 лютого 2022 року та додаткове рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль