Справа № 638/4747/22
Провадження № 2-з/638/117/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді за участю секретаря судового засідання- Поволяєвої О.В., - Шевцової А.Р.,

розглянувши заяву представника Харківської міської ради Прядко Людмили Валеріївни про забезпечення позову до подання позовної заяви, інші особи, які можуть отримати статус учасників справи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Гофод», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна,-

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2022 року представник Харківської міської ради Прядко Людмила Валеріївна звернулася до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, інші особи, які можуть отримати статус учасників справи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Гофод», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, в якій просила суд забезпечити позов шляхом накладення заборони відчуження та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо нежитлових будівель літ. «В-1», «Д-1», «Г-1», що розташовані за адресою АДРЕСА_1 (далі нежитлові будівлі).

Заяву мотивовано тим, що Харківською міською радою (далі - ХМР) рішення про надання у власність або користування (оренду) земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не приймалось.

З даних, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що 29 листопада 2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказані вище нежитлові будівлі. Державна реєстрація права власності була проведена державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко П.Г. на підставі довідок та технічних паспортів, виданих ФОП ОСОБА_3 . Проведена державна реєстрація речових прав на нежитлові будівлі є незаконною, оскільки проведена за відсутності документів, які посвідчують право власності на нежитлові будівлі, та такою, що порушує права ХМР як власника земельної ділянки, на якій розташовані нежитлові будівлі.

14 грудня 2018 року та 17 грудня 2018 року шляхом укладення договорів купівлі-продажу № 3033 та № 3056 ОСОБА_1 здійснила відчуження на користь ОСОБА_2 нежитлових будівель, який в подальшому здійснив внесення цих нежитлових будівель до статутного капіталу ТОВ «Гофод», в якому займає посаду директора.

В подальшому ТОВ «Гофод» виступило замовником будівельних робіт з реконструкції нежитлових будівель.

Реєстр будівельної діяльності з травня 2011 року містить інформацію щодо документів, що надають право на виконання будівельних робіт та прийняття об`єктів в експлуатацію.

За наслідками завершення будівельних робіт, державними реєстраторами до Реєстру внесені зміни, відповідно до яких додано декларації про готовність до експлуатації об`єктів.

Зважаючи на зазначене, оскільки спір виник з приводу протиправного виникнення прав на об`єкти нерухомого майна, а подальше їх відчуження наступним добросовісним набувачам зробить неможливим виконання рішення суду, представник вважає, що дізнавшись про подання ХМР позову можуть здійснюватися дії щодо відчуження вказаних об`єктів нерухомого майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Дослідивши викладені в заяві доводи та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечений, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

В постанові № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року по справі № 20/3560/18, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

В рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

В заяві про забезпечення позову представник ХМР посилався на існування ризику подальшого ускладнення чи унеможливлення виконання рішення. Дані ризики обґрунтовані можливістю здійснення відчуження нежитлових будівель.

Відповідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Викладені в заяві про забезпечення позову доводи щодо можливого здійснення власником нежитлових будівельбудь-яких дій, спрямованих на відчуження належних йому на праві власності приміщень та зміну їх власника, поділ приміщень, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, не підтверджені будь-якими належними письмовими доказами.

Представником ХМРне надано достатніх доказів, які б в своїй сукупності свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч.2 ст. 149 ЦПК України.

Заявником не наведені переконливі обставини, що свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а зроблені лише одні припущення.

Доводи представника ХМР щодо розміщення в реєстрі будівельної діяльності документів, що надають право на виконання будівельних робіт та прийняття об`єкта в експлуатацію не доводять наміру відчуження власником нежитлових будівель.

Посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування та надання на його підтвердження доказів не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви про забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження або заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо нежитлових будівель.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, відповідно до якого достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимог чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без надання відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Всупереч вимог ст. 11, 12, 13, 81 ЦПК України, представником ХМРне надано до суду належних та допустимих доказів, що є достатніми для задоволення заяви про забезпечення позову.

Крім того, представником ХМР в заяві про забезпечення позову не конкретизовано які саме позовні вимоги у майбутньому будуть пред`явлені до власника нежитлових приміщень, зважаючи на що суд позбавлений можливості під час розгляду даної заяви з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати представник ХМР, позовним вимогам та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника Харківської міської ради Прядко Людмили Валеріївни про забезпечення позову до подання позовної заяви, інші особи, які можуть отримати статус учасників справи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Гофод», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Поволяєва