Справа № 199/782/21
(2/199/118/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

10.08.2022 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

представника відповідача ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що позивач є власником Ѕ частини житлового будинку літ.В-2 по АДРЕСА_1 на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року про розподіл житлового будинку, право власності на яку (частку) зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 вересня 2014 року. Відповідач ОСОБА_4 свою Ѕ частки у праві спільної власності на той же будинок не зареєстрував. Рішенням Дніпропетровської міської ради №54/62 від 11 березня 2015 року відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 передано у спільну сумісну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,066 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) за тією ж адресою. В подальшому на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку із кадастровим №:01:294:0023. Таким чином, відповідачем Дніпровською міською радою не враховано існуюче право власності позивача на згадану Ѕ частку у праві спільної власності на будинок літ.В-2 за адресою АДРЕСА_1 , що порушує її право на вільне та безперешкодне користування власним майном, унеможливлює приватизацію земельної ділянки для обслуговування частини належного позивачу житлового будинку за означеною адресою. Прийняття міською радою спірного рішення зумовлено тим, що відповідачами для здійснення приватизації було надано у складі технічної документації на земельну ділянку документи на право власності на старий глинобитний будинок літ.А-1 за адресою АДРЕСА_1 , який на той час вже не існував, його було зруйновано, а на його місці тоді ще подружжям ОСОБА_8 збудовано новий двоповерховий будинок літ.В-2, частка в якому належить позивачу. Дніпропетровська міська рада при ухваленні спірного рішення №54/62 від 11 березня 2015 року не перевірила фактичну належність будинку АДРЕСА_1 сторонам, реєстрацію права власності на будинок літ.В-2, а тому протиправно ухвалила таке рішення, що порушує права позивача. 18 листопада 2020 року позивач звернулась до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , необхідної для обслуговування належної позивачу частки у справі спільної власності на будинок. 07 грудня 2020 року від Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради позивач отримала відмову у задоволенні заяви позивача, мотивовану тим, що земельна ділянка, яка цікавить позивача, вже була спірним рішенням Дніпровської міської ради передана у власність відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , а тому міська рада не є розпорядником тепер вже приватних земель. За таких обставин, посилаючись на незаконність приватизації спірної земельної ділянки, що призвело до порушення прав позивача, остання просила суд визнати незаконним та скасувати спірне вищевказане рішення міської ради в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_4 , ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,066 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) за адресою АДРЕСА_1 , а також скасувати рішення №22078600 від 15 червня 2015 року державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_4 , ОСОБА_7 права власності на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про закриття провадження у справі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника Дніпровської міської ради та замінено третю особу у справі державного реєстратора Дніпровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. на Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивача та витребувано з канцелярії Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська для огляду і дослідження в судовому засіданні матеріали цивільної справи №199/5175/17.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, подала до суду відзив, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою правову позицію тим, що до повноважень Дніпровської міської ради у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян на підставі відповідних рішень, прийнятих на пленарних засіданнях міської ради. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_7 звернулись до Дніпропетровської міської ради з клопотанням та повним пакетом документів, необхідним для вирішення питання про передачу у власність (приватизацію) земельної ділянки з кадастровим №:01:294:0023, площею 0,066 га, розташованою за адресою АДРЕСА_1 . На підставі чинного законодавства, згідно з поданим клопотання вказаних відповідачів і доданих до нього документів на сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання 11 березня 2015 року було ухвалено оскаржуване позивачем рішення про передачу спірної земельної ділянки із земель комунальної власності у спільну сумісну власність відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 без змін її цільового призначення. В подальшому на підставі означеного правомірно прийнятого рішення міської ради обидва відповідачі отримали свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також правомірно зареєстрували за собою право власності на спірну земельну ділянку. Отже, представник відповідача наголосив на дотриманні всіх необхідних вимог законодавства при прийнятті міською радою спірного рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , а також при отриманні останніми свідоцтв про право власності на нерухоме майно і подальшої державної реєстрації права власності на нього. Послалась представник відповідача і на відсутність доказів не існування на момент розроблення технічної документації із землеустрою будинку літ.А-1.

У своїй відповіді на відзив позивач просила задовольнити її позов в повному обсязі, посилаючись знову на рішення суду від 16 листопада 2005 року, на підставі якого позивач набула та зареєструвала за собою право власності на частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , відсутність державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_4 на його частину того ж будинку. Вказала позивач і на порушення державним реєстратором норм закону при здійсненні державної реєстрації спірної земельної ділянки за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , оскільки державний реєстратор не перевірив наявність у позивача права власності на частину будинку, який розташований на такій земельній ділянці. Послалась позивач і на те, що рішення міської ради щодо приватизації спірної земельної ділянки прийнято за відсутності технічного паспорту на житловий будинок літ.В-2, акту про його прийняття в експлуатацію, а також рішення суду від 16 листопада 2005 року, витягу про реєстрацію за позивачем права власності на Ѕ частину будинку літ.В-2, а тому не відповідає обставинам правовідносин, законодавству та має бути скасоване.

У своєму доповненні до відповіді на відзив позивач вказала, що доказами знесення частини житлового будинку відповідача ОСОБА_7 літ.А-1 на момент спірної приватизації земельної ділянки є: зміст позовної заяви останньої, поданої свого часу до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, рішення того ж суду, лист Інспекції ДАБК у Дніпропетровській області від 12 липня 2011 року.

Представником відповідача Дніпровської міської ради подано суду заперечення на відповідь на відзив, в якому представник просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на безпідставність і бездоказовість тверджень позивача про повне знесення належного відповідачу ОСОБА_7 житлового будинку літ.А-1. Вказала представник і на відсутність передбаченої законом підстави для припинення державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на житловий будинок літ.А-1 внаслідок його начебто знищення, а також послалась на сумлінне та повне виконання державним реєстратором речових прав на нерухоме майно своїх обов`язків та вимог закону при здійсненні державної реєстрації права спільної власності відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку. Також представник відповідача, посилаючись на повноваження міської ради на передачу із комунальної власності у приватну земельної ділянки, порядок вирішення цього питання та прийняття рішення міською радою з цього приводу, відзначила, що на момент розгляду міською радою питання передачі спірної земельної ділянки з комунальної у приватну власність технічна документація із землеустрою вже була передана на затвердження на чергову чи позачергову сесію міської ради, оскільки позивач зареєструвала своє право власності лише на частку у праві власності на будинок літ.В-2 лише 23 вересня 2014 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, подала суду письмові пояснення, в яких в обґрунтування своєї правової позиції послалась на те, що позивач є власником 32/100 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення суду від 16 березня 1990 року, означене своє право власності ОСОБА_7 зареєструвала в КП «ДМБТІ». Решта домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору дарування і також була ним зареєстрована в КП «ДМБТІ». На час ухваленні вказаного рішення суду домоволодіння складалось із житлового будинку літ.А-1. Тим же рішенням суду встановлено порядок користування земельною ділянкою, на якій домоволодіння розташоване. 25 грудня 2013 року рішенням Дніпровської міської ради відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за їх клопотанням від 2012 року надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки під вказаним домоволодінням задля подальшої її приватизації, висновком Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську від 27 липня 2012 року визнано за можливе прийняття міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки у спільну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_7 11 березня 2015 року Дніпропетровською міською радою прийнято оспорюване позивачем рішення, яким спірну земельну ділянку передано безоплатно у власність відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , а 15 червня 2015 року остання отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно спірну земельну ділянку. Представник відповідача ОСОБА_7 вважає, що позивач може пред`являти свої вимоги лише щодо земельної ділянки, яка була передана у користування, а потім і власність відповідачу ОСОБА_4 , крім того позивач, набувши право власності на частку у будинку літ.В-2, не визначила свою частку у домоволодінні. Послалась представник відповідача і на те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 фактично визначена частка у праві спільної власності на спірну земельну ділянку, і розмірі такої частки для кожного із вказаних співвідповідачів становить по Ѕ частині земельної ділянки. Також представник відповідача ОСОБА_7 зазначила, що фундамент житлового будинку літ.А-1 досі залишився, і нікуди не ділись інші споруди домоволодіння, які були виділені ОСОБА_7 в межах належних їй 32/100 частин домоволодіння, зокрема гараж літ.Д та вбиральня літ.Е. Таким чином, ОСОБА_7 дотепер залишається власником 32/100 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та його представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, від вказаного відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких відповідач вказує на завідомо безпідставний, штучний характер позову, що є зловживанням позивачем своїми правами, оскільки імовірно позитивне для позивача рішення суду не можливо буде виконати через те, що спірні рішення міської ради та державного реєстратора вже реалізовані, і до них неможливо застосувати реституцію повернення сторін до попереднього стану, який існував до прийняття спірних рішень. Означений характер позову підтверджується також залишенням чинними державних актів на право приватної власності на спірну земельну ділянку, актів встановлення меж земельної ділянки в натурі. Відтак, заявлені позовні вимоги не є достатніми для припинення прав власності відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Наголосив відповідач ОСОБА_4 і на тому, що задоволення позову зумовить втрату ОСОБА_4 свого права на приватизацію, яке він не зможе використати повторно. Звернув відповідач увагу на те, що частка позивача у праві власності на домоволодіння не визначена, лише на житловий будинок в його складі. Крім того, відповідач ОСОБА_4 просив суд застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог, вважаючи за необхідне його обчислювати з липня 2017 року, тобто дати звернення позивачем із аналогічним позовом раніше, предметом якого було також оскарження того ж рішення Дніпропетровської міської ради.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 підтримала вищевказану заяву відповідача ОСОБА_4 та його представника про застосування строків позовної давності.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала суду письмові пояснення, в яких послалась на те, що оскаржуване позивачем рішення державного реєстратора прийнято у відповідності до вимог чинного на той час законодавства та за наслідками отримання повного та необхідного пакету документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності, а також спірне рішення державного реєстратора не порушує прав позивача. Крім того представник вказала, що до відповідного органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно до тепер не надходило жодного передбаченого законом документу, на підставі якого здійснюється державна реєстрація припинення права власності на нерухоме майно, а отже як на момент прийняття міською радою рішення про передачу земельної ділянки відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у власність, такі на момент державної реєстрації права власності на земельну ділянку за вказаними відповідачами були відсутні законні підстави вважати, що житловий будинок літ.А-1 є знищеним/знесеним, а право власності на нього припиненим.

У своїх письмових поясненнях щодо заперечень відповідача Дніпровської міської ради та третьої особи представник позивача просила суд позовні вимоги задовольнити, пославшись на те, що факт знищення будинку літ.А-1 зафіксовано рішеннями Амур-Нижньодніпровського районного суду від 16 листопада 2005 року по справі №2-1/05, від 20 листопада 2017 року по справі №199/3598/17, а відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_7 на 32/100 будинку літ.А-1 не реєструвались у державному реєстрі, що виключає необхідність подання нею заяви в порядку ст.349 ЦК України. Матеріали технічної документації, покладеної в основу спірного рішення міської ради, містять елементи фальсифікації, використано неактуальний технічний паспорт домоволодіння, відсутнє зареєстроване на момент затвердження технічної документації на земельну ділянку право власності на новозбудований будинок літ.В-2 замість знищеного літ.А-1. Викладене, за переконанням позивача, свідчить про наявність підстав для скасування спірного рішення міської ради. Послалась представник позивача і на продовження здійснення відповідачем ОСОБА_4 самочинного будівництва на території домоволодіння АДРЕСА_1 .

Вислухавши сторін та їх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, в тому числі №199/5175/17, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини сторін.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного народного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 1990 року у справі №2-551-90 виділено ОСОБА_7 на праві особистої власності 32/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складалось в тому числі з житлового будинку літ.А-1, а також інших господарських будівель та споруд, а ОСОБА_9 68/100 частин того ж домоволодіння, встановлено порядок користування сторонами земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене домоволодіння.

Згідно з копією договору дарування від 05 серпня 1992 року ОСОБА_9 подарував, а відповідач ОСОБА_4 прийняв у дар 68/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку літ.А-1, приміщення 1-2, 1-3, 1-6, сарай Б, погріб В., вбиральня Г, колодязь К, паркан №2 та огородження №1-3 загального користування.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі №2-1/05 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнано за кожною із вказаних сторін по справі право власності на Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 . Цим же рішенням суду встановлено, що будівництво зазначеного житлового будинку літ.В-2 розпочалось замість частини глинобитного житлового будинку літ.А-1. Викладене підтверджується копією вказаного рішення суду від 16 листопада 2005 року, яке набрало законної сили 09 лютого 2006 року, а отже у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи.

Згідно листа КП «ДМБТІ» ДОР від 09 листопада 2017 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за відповідачами ОСОБА_4 (68/100 частин) та ОСОБА_7 (32/100 частин). Також в матеріалах справи наявна копія рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , однак остання до КП «ДМБТІ» ДОР за реєстрацією цього права не зверталась.

23 липня 2014 року позивачем здійснено державну реєстрацію за собою права власності на визнані за нею вищевказаним рішенням суду від 16 листопада 2005 рок Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року по справі №804/2183/14, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

11 березня 2015 року Дніпропетровської міською радою прийнято оспорюване рішення №54/62 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську», яким, окрім іншого, вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), виготовлену суб`єктами господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно вимогам, передбаченим чинним законодавством, та передати безоплатно у власність, у тому числі спільну сумісну власність, земельні ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд громадянами у м. Дніпропетровську (додатки 1-16). Також зобов`язано громадян, яким передаються земельні ділянки у власність, звернутись до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації свого прав власності. Згідно додатку №2 до вказаного рішення міської ради відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_7 передано у спільну сумісну власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку із кадастровим №:01:294:0023, площею 0,066 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються копією означеного рішення міської ради з додатками.

20 травня 2015 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. на підставі свого рішення №22078600 від 15 червня 2015 року здійснено державну реєстрацію за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку кадастровий №:01:294:0023, площею 0,066 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності. Викладене підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до копій технічних паспортів на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовлених станом на 08 червня 1992 року та 15 вересня 1994 року, вказане домоволодіння містить у своєму складі лише житловий будинок літ.А-1, а також інші господарські будівлі та споруди. При цьому саме зазначені технічні паспорти надавались відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_7 серед інших документів при зверненні ними до відповідного суб`єкта для виготовлення технічної документації із землеустрою відносно спірної земельної ділянки, а також Дніпропетровській міській раді для прийняття нею оскаржуваного рішення. Така фактична обставина підтверджується копією технічної документації на спірну земельну ділянку.

Відповідно до копії технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 18 вересня 1998 року, вказане домоволодіння містить у своєму складі житлові будинки літ.А-1 та літ.В-2, а також інші господарські будівлі та споруди.

Відповідно до копії технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 06 серпня 2013 року, вказане домоволодіння не містить у своєму складі житловий будинок літ.А-1, лише житловий будинок літ.В-2, а також інші господарські будівлі та споруди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2019 року по справі №199/348/18 (провадження №2/199/930/19), яке набрало законної сили 15 березня 2019 року, а тому в силу ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи, на підставі акту ФОП ОСОБА_10 від 23 грудня 2015 року встановлено факт знищення житлового будинку літ.А-1 у складі домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак даним рішенням відмовлено у припиненні права власності ОСОБА_7 на зареєстровані за нею 32/100 частини того ж домоволодіння з тих підстав, що таке право власності охоплює не тільки частку у житловому будинку літ.А-1, але й інші господарські будівлі та споруди у складі цього домоволодіння. Крім того, суд послався на неподання ОСОБА_7 , як власником, на підставі ст.349 ЦК України заяви про внесення змін до державного реєстру про припинення її права власності.

27 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , Дніпровської міської ради, Департаменту з надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним рішення міської ради, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання співвласником земельної ділянки. У вказаному позові позивач, посилаючись окрім іншого на належність їй на праві власності Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 та порушення її прав, просила суд визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради №54/62 від 11 березня 2015 року в часині передачі спірної земельної ділянки відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , визнати позивача співвласницею спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію спірної земельної ділянки. За наслідками розгляду по суті вказаної позовної заяви судом 27 березня 2019 року ухвалено рішення, яким у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі лише з тих підстав, що позивач не зверталась до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність спірної земельної ділянки, будь-яких доказів про порушення її права власності на земельну ділянку не надала. Зазначене рішення суду першої інстанції за наслідками його апеляційного перегляду залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року. Викладені обставини підтверджуються копіями означених судових рішень.

16 листопада 2020 року позивач звернулась до міського голови Дніпровської міської ради із заявою про надання їй безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (землі житлової та громадської забудови), орієнтовною площею 0,0314 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . У відповідь на таку заяву Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради своїм листом від 07 грудня 2020 року заяву позивача залишено без опрацювання з тієї підстави, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 рішенням Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року №54/62 вже передано у спільну сумісну власність відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , якими на підставі цього і зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за собою. Викладене підтверджується копіями вказаних заяви та листа.

01 лютого 2021 року позивач звернулась до суду із даним позовом, який вирішується судом даним рішенням.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У відповідності до норм ст.ст.355, 356, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом норм ст.ст.179, 181, 190, 373, 374, 379, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування.

При цьому законодавство, чинне як на момент прийняття спірного рішення міської ради, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності.

За змістом ст.ст.81, 89, 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У спільній сумісній власності перебувають, зокрема, земельні ділянки співвласників жилого будинку.

Відповідно до ст.118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 ЗК України. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Нормою ст.122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом положень ст.ст.125, 126 ЗК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.ст.16, 21 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Нормою ст.393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Положеннями ст.26 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент ухвалення даного рішення суду) передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381 ЦК України та ст.ст.120, 125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17.

За змістом норм ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року по справі №916/675/15, від 24 січня 2020 року по справі №910/10987/18, від 31 травня 2021 року по справі №419/583/19, від 26 травня 2021 року по справі №200/14707/17, від 20 серпня 2021 року по справі №751/1710/17.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду встановлено, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 до початку 2006 року перебувало у спільній частковій власності відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Однак внаслідок набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі №2-1/05 позивач набула право власності на Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у складі зазначеного домоволодіння, тобто фактично із вказаного моменту, з огляду на положення ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та приведену вище усталену судову практику, стала співвласницею означеного домоволодіння, хоча і без визначення розміру своєї ідеальної частки саме у складі всього домоволодіння. При цьому позивач в порядку ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України з того ж моменту також набула і право користування тією частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування набутої нею частки у житловому будинку літ.В-2, яка (частина земельної ділянки) до цього перебувала у користуванні інших співвласників домоволодіння. 23 липня 2014 року позивач здійснила за собою державну реєстрацію права власності на вказану вище частину житлового будинку літ.В-2 у складі зазначеного домоволодіння. А вже після цього 11 березня 2015 року Дніпропетровською міською радою було прийнято оспорюване рішення №54/62 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську», яким, окрім іншого, всю земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 , тобто включаючи і належну позивачу частину житлового будинку літ.В-2, внаслідок приватизації передано безоплатно у спільну сумісну власність відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Тим самим означеним рішенням міської ради, незалежно від дотримання процедури його прийняття, фактично було незаконно позбавлено позивача як права користування частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування набутої позивачем частки у житловому будинку літ.В-2, так і позбавлено позивача можливості отримати в подальшому безоплатно у власність шляхом приватизації таку частину земельної ділянки. При цьому, як з`ясовано судом в ході розгляду справи, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на момент звернення у 2014 році до Дніпропетровської міської ради з приводу приватизації спірної земельної ділянки були безумовно обізнані про існування та набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі №2-1/05, а відповідно і обізнані про правові наслідки ухвалення такого рішення, оскільки були сторонами як справи №2-1/05, так і низки інших справ, які стосувались домоволодіння АДРЕСА_1 . За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання незаконним та скасування оспорюваного позивачем рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року №54/62 в тій його частині, яка стосується відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

При вирішенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень необхідною умовою є встановлення, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування, оскільки перелік підстав, за яких державний реєстратор може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав, є вичерпним (постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №921/403/17-г/6, від 15 серпня 2018 року по справі №922/2998/16).

В той же час, навіть, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2020 року по справі №915/572/17). Вочевидь, такий правовий висновок можна екстраполювати і на рішення державного реєстратора, на підставі якого останній і вносить до відповідного державного реєстру запис про державну реєстрацію права, оскільки внаслідок чисельних змін до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» актуальна на момент розгляду справи її редакція більше не передбачає такого способу захисту права особи як скасування запису про проведену державну реєстрацію права за відповідачами. Натомість наразі належними способами судового захисту прав вказана норма закону визначає: 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав. Саме перші два способи захисту і обрано позивачем при звернення до суду із даним позовом.

Таким чином, обґрунтованими і доведеними є і позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора №22078600 від 15 червня 2015 року, на підставі якого проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на всю земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 . Прийняття означеного рішення державного реєстратора ґрунтується не в останню чергу на рішенні Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року №54/62 і, відповідно, також порушує ті ж самі права позивача як власника частини житлового будинку літ.В-2 у складі домоволодіння, а тому позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення відповідачів і третьої особи по суті заявлених позовних вимог проти їх задоволення, як такі, що суперечать та спростовуються наведеними вище правовими висновками суду і нормами законодавства.

Зокрема, суд не приймає до уваги висловлене представником ОСОБА_7 твердження про те, що позов не може бути задоволений повністю через те, що вимоги позивача не стосуються ОСОБА_7 , її права власності на земельну ділянку, оскільки право власності позивача на частину житлового будинку виникло при поділі спільного майна позивача та відповідача ОСОБА_4 . Не приймає суд до уваги і твердження представника ОСОБА_7 про неналежність обраного позивачем способу захисту, яким мав бути такий, що вводив би позивача до складу співвласників земельної ділянки. Критична оцінка судом зазначених тверджень представника відповідача зумовлена тим, що при частковому задоволенні позову лише в частині вимог до відповідача ОСОБА_4 , враховуючи перебування спірної земельної ділянки у спільній сумісній власності, фактично не призведе до захисту прав позивача у вигляді поновлення належного їй права користування земельною ділянкою, а також отримання можливості здійснити приватизацію частини земельної ділянки в подальшому, натомість зумовить фактичне набуття відповідачем ОСОБА_7 прав одноосібного титульного власника спірної земельної ділянки. Останнє, в кінцевому рахунку, зумовить оспорювання позивачем і право власності ОСОБА_7 . Крім того, право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку було набуто відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 шляхом безоплатної приватизація, що зумовлює необхідність дотримання певного багатоетапного порядку, завершальним етапом якого є прийняття міською радою відповідного рішення, а введення позивача, як пропонує представник ОСОБА_7 , до кола співвласників спірної земельної ділянки, зумовить безпідставне і протиправне втручання суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, а також виникнення у позивача права власності на підставі саме рішення суду, що за умов і обставин спірних правовідносин неприпустимо. Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України), а рішення суду, яким застосовано такий спосіб захисту як визнання права власності, лише підтверджує, а не породжує це право, тим більше не можу породжувати право власності в обхід встановленому законом порядку приватизації.

Критично суд оцінює і не приймає до уваги також твердження сторони відповідача ОСОБА_4 про штучність характеру позову, зловживання позивачем її процесуальними правами внаслідок подання цього позову, а також неможливість виконання імовірно позитивного рішення суду. Такі твердження є лише власним помилковим тлумаченням стороною зазначеного відповідача обставин правовідносин сторін та закону. Зокрема, наведені судом вище норми ст.26 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.16, 21, 393 ЦК України визначають обрані позивачем способи захисту як належні, а скасування рішення державного реєстратора разом зі скасуванням рішення міської ради призведе до реєстрації припинення права спільної сумісної власності відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку, а отже і поновлення права користування позивача частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної їй частки у праві власності на житловий будинок літ.В-2, а також отримання нею можливості здійснити подальшу приватизацію такої частини земельної ділянки. Не погоджується суд і з твердженням сторони відповідача ОСОБА_4 про те, що внаслідок задоволення позову останній втратить право на безоплатну приватизацію, оскільки при задоволенні позову відбудеться скасування рішенням суду самого факту здійснення приватизації спірної земельної ділянки, а отже відбудеться і фактичне анулювання використання зазначеним відповідачем свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки.

Не приймає суд до уваги в якості підстави для задоволення позову посилання позивача на припинення належного відповідачу ОСОБА_7 права спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки таке право розповсюджується не лише на житловий будинок літ.А-1, а й на інші господарські будівлі та споруди, які були виділені вказаному відповідачу в натурі на підставі рішення суду від 16 березня 1990 року у справі №2-551-90 та входять до складу домоволодіння. Більш того, хоча факт знищення житлового будинку літ.А-1 і було встановлено в мотивувальній частині рішення суду від 12 лютого 2019 року по справі №199/348/18 (провадження №2/199/930/19) на підставі акту ФОП ОСОБА_10 від 23 грудня 2015 року, однак даний факт відбувся вже після ухвалення спірного рішення міської ради від 11 березня 2015 року і без вказівки на дату знищення такого житлового будинку, а тому не є підставою для визнання такого рішення міської ради незаконним і його скасування. Крім того, на час ухвалення спірного рішення міської ради діяла редакція норми ст.349 ЦК України, яка однією з обов`язкових умов для визнання права власності на нерухоме майно припиненим, окрім встановлення самого факту знищення майна на підставі належних доказів, передбачала необхідність подання власником такого майна заяви про внесення змін до державного реєстру. В ході розгляду справи судом не встановлено, а сторонами по справі не подано доказів подання ОСОБА_7 відповідної заяви.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог в повному обсязі, що могло бути підставою для задоволення позову. Разом з тим, сторонами відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в ході розгляду справи подано заяви про застосування строку позовної давності, які (заяви) суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, керуючись наступним.

Так, застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.

За змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Нормою ст.261 ч.1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно ст.264 ч.ч.2, 3 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (п.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17, постанови Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №663/2070/15-ц, від 30 червня 2022 року по справі №335/6227/20).

Як встановлено в ході розгляду даної цивільної справи, позивач звернулась до суду 01 лютого 2021 року із даним позовом, в якому просить скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року та рішення державного реєстратора від 15 червня 2015 року. Також судом встановлено, що позивач вже зверталась до суду 27 липня 2017 року із аналогічним, але не тотожним, позовом до тих же відповідачів, в якому просила суд, окрім іншого, визнати недійсним те ж саме рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року. За наслідками розгляду вказаного позову по суті 27 березня 2019 року ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову, яке постановою суду апеляційної інстанції від 04 листопада 2020 року залишено без змін. Отже, позивач про існування оспорюваного нею рішення міської ради від 11 березня 2015 року була обізнана щонайменше станом на 27 липня 2017 року, коли намагалась перший раз оскаржити таке рішення Дніпропетровської міської ради. Таким чином внаслідок подання у 2017 році позову відбулось переривання трирічного строку позовної давності, який почав обчислюватись знову з 27 липня 2017 року відносно позовної вимоги про оскарження рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року та сплив відповідно 27 липня 2020 року (останній день строку). Однак, як вказувалось вище, із даним позовом, який вирішується, і в якому позивач також оскаржує те ж саме рішення органу місцевого самоврядування, вона звернулась до суду лише 01 лютого 2021 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності для відповідної позовної вимоги. Відтак, позов в частині вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року задоволенню не підлягає через сплив строку позовної давності.

Приймаючи до уваги, що друга позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора від 15 червня 2015 року є похідною від першої, то і вона не підлягає задоволенню з тієї ж самої підстави з огляду на положення ст.266 ЦК України. Більш того, враховуючи, що оспорюване позивачем рішення державного реєстратора приймалось на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі оспорюваного рішення міської ради, і про обидва останні документи позивач знала щонайменше ще на момент звернення до суду із позовом 27 липня 2017 року, про що свідчать зміст такого позову і додатки до нього (справа №199/5175/17), суд приходить до висновку, що строки позовної давності відносно позовної вимог про скасування рішення державного реєстратора від 15 червня 2015 року на момент подання до суду даного позову спливли навіть при самостійному їх обраховуванні (як за самостійною основною вимогою). Окрім того, суд також враховує, що задоволення лише другої позовної вимоги самої по собі без попереднього скасування спірного рішення Дніпропетровської міської ради, а також виданого на його підставі свідоцтва про право власності, не буде передбаченим законом належним та ефективним способом захисту прав позивача, оскільки не буде перешкодою для повторної реєстрації відповідачами права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку на підставі вказаних нескасованих правовстановлюючих документів.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі через сплив строку позовної давності. При цьому, з огляду на наведені вище висновки про пропуск строків позовної давності, суд не приймає до уваги та оцінює як помилкові, такі, що не відповідають ні вимогам закону, ні фактичним обставинам правовідносин сторін, твердження сторони позивача про дотримання нею строків позовної давності та необхідність їх обчислення з моменту, коли позивачу Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради своїм листом від 07 грудня 2020 року було фактично відмовлено у безоплатній передачі спірної земельної ділянки у власність.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

Враховуючи результат розгляду справи, судові витрати позивача, понесені нею в ході розгляду даної цивільної справи, відшкодуванню їй не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 21, 179, 181, 190, 316, 317, 319, 321, 328, 355, 356, 368, 373, 374, 377, 379, 380, 381, 393 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89, 116, 118, 120, 122, 125, 126, 158 ЗК України, ст.ст.2, 4, 5, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування рішення державного реєстратора відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 19 серпня 2022 року.

Суддя А.М. Авраменко