Справа № 128/3472/20

РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2022 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Ганкіної І.А.,

при секретарі Шикун Я.С.

представника позивача ОСОБА_1

законного представника ОСОБА_2

представника третьої особи Тарасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання укладеного договору купівлі-продажу дійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , за участю залучених за ухвалою суду третьої особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання укладеного договору купівлі-продажу дійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7 . Вказує, що після його смерті він та його мати успадкували по 1/4 частки у праві власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 . Спадкоємцями інших 2/4 часток у праві власності на вказану земельну ділянку є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які своє право на вказану земельну ділянку не оформили. Зазначає, що під час спільного проживання з матір`ю - ОСОБА_4 батько та мати розпочали будівництво житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 0,2153 га, з кадастровим номером :04:003:0413, яка належала покійному батькові на праві власності. Будівництво було розпочато на підставі дозволу на право виконання будівельних робіт № 47 від 22.12.1992, який був виданий на 3 роки, та здійснювалось упродовж як 1993-1996 років, так і після. З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що конфігурація розташування розпочатого будівництва свідчить про його розміщення на площі близько 0,0116 га. Станом на час подачі позову будівництво вказаного вище житлового будинку не завершено. Водночас, оскільки вказаний вище об`єкт незавершеного будівництва будувався і після 1996, тобто після закінчення дії дозволу на право виконання будівельних робіт № 47 від 22.12.1992, то з урахуванням вимог ст. 376 ЦК України незавершене будівництво по АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,2153 га, з кадастровим номером :04:003:0413 слід розглядати як самочинне будівництво.

Враховуючи, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, у тому числі його померлий батько - ОСОБА_7 не міг набути права власності на нього як об`єкт нерухомого майна, то відповідно він не міг бути і включений до складу спадщини після його смерті. Аналізуючи спірні правовідносини вбачається висновок, про те, що оскільки незавершене будівництво по АДРЕСА_1 наразі має статус самочинного, то з урахуванням вимог ст. 331 ЦК України його слід розглядати як сукупність будівельних матеріалів, власником яких є мати позивача та померлий батько, а після смерті останнього - лише мати - ОСОБА_4 . Також зазначає, що наразі він домовився зі своєю матір`ю про продаж йому незавершеного будівництва, розташованого в АДРЕСА_1 як сукупності будівельних матеріалів. Як зазначалось вище, вказане майно не було включено до складу спадщини після смерті батька - ОСОБА_7 , оскільки не набув на нього права власності, а відтак у порядку спадкування вказане майно не може перейти у власність інших осіб. Вказує, що він є власником ј частки у праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,2153 га, з кадастровим номером :04:003:0413, на якій зведено самочинне будівництво. Укладення договору купівлі - продажу будівельних матеріалів, використаних у процесі зведення незавершеного будівництва, розташованого по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, власником 1/4 частини якої він є, жодним чином не порушує права інших осіб, оскільки єдиним власником цих матеріалів в силу вищенаведеного наразі є мати позивача, тобто відповідачка. Водночас, оскільки вказане будівництво має статус самочинного, укласти будь - який нотаріально засвідчений правочин щодо нього не представляється можливим, що обумовлює необхідність звернення до суду.

Представник позивач та представник позивача адвокат Сувалов В.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив вимоги позову задовільнити. Суду позивач показав, що будинок, що є предметом судового спору є житловим будинком, але самочиннім. Будинок є власністю його матері, будувався обома батьками позивача. Не визнає, що інші спадкоємці мають право на будівельні матеріали, так як будинок вони не будували. Просить визнати договір купівлі-продажу дійсним.

Відповідачка ОСОБА_4 подала суду заяву, за якою позов визнала, просила позов слухати у її відсутність.

Законний представник третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні позов не визнали, просили врахувати, що договір укладений щодо майна, а саме, будівельних матеріалів право на які, як на спадщину, має і ОСОБА_5 , однак угоду було укладено поза його око. Таким чином, третю особу намагаються позбавити права на частину належного йому майна. В задоволені позову просять відмовити.

Врахувавши позицію сторін, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

За ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_7 .

Факт родинних відносин між ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_7 як між батьком та сином оспорений сторонами не був. Також дітьми померлого є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_7 позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 успадкували по ј частки у праві власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину від 10.09.2020, про що міститься відповідний запис у спадковому реєстрі № 894 (а.с.19).

Спадкоємцями інших 2/4 часток у праві власності на вказану земельну ділянку є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які своє право на вказану земельну ділянку не оформили (а.с.19). ОСОБА_5 спадщину прийняв шляхом подання відповідної заяви до нотаріального органу.

Будівництво житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 0,2153 га, з кадастровим номером :04:003:0413, яка належала ОСОБА_7 на праві власності (а.с.14-16).

Будівництво було розпочато на підставі дозволу на право виконання будівельних робіт № 47 від 22.12.1992, який був виданий на 3 роки, та здійснювалось упродовж як 1993-1996 років, так і після, з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що конфігурація розташування розпочатого будівництва свідчить про його розміщення на площі близько 0,0116 га. (а.с.17-18, 20-24).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , свідоцтво видане повторно серії НОМЕР_1 від 20.09.218 року.

Як вбачається з листа приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лавренова І.А. від 01.07.2020 року за № 30/01-16, що згідно матеріалів спадкової справи № 25/2017 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 є також його син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Право на спадкування згідно ст.1223 ЦК України мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За приписами ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

По даній справі встановлено, що є спадкоємцями померлого ОСОБА_7 за законом є діти ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_4 з визначенням відповідної частки у спадковому майні по ј частині.

Таким чином право власності на будівельні матеріали також складає відповідну частку в ј.

Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

ЦК України містить до ст.1241 ЦК України роз`яснення про те, що офіційне тлумачення положення частини першої статті 1241 щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині знаходиться в Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/2014 від 11.02.2014.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, пояснення сторін, обґрунтування позовних вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що укладення договору купівлі-продажу будівельних матеріалів, використаних у процесі зведення незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 вчинене ОСОБА_4 в порушення права власності решти спадкодавців.

ОСОБА_4 мала право лише на ј частку будівельних матеріалів, а отже не мала права на продаж решти спадкового майна належного іншим спадкодавцям.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що договір від 1.09.2020р. не відповідає вимогам ст.ст.203,316,655 ЦК України, тому позов до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4,13, 16, 203,205, 220, 316, 328, 334, 657 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265, 267, 268, 354, 430 п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання укладеного договору купівлі-продажу дійсним, а саме про визнання дійсним договору купівлі-продажу будівельних матеріалів, використаних у процесі зведення об`єкту незавершеного будівництва, розташованого по АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :04:003:0413, укладений 01.09.2020 року між ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНКПП НОМЕР_3 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Суддя І.А. Ганкіна