Єдиний унікальний номер судової справи 488/551/18
Номер провадження 22-ц/812/403/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

19 вересня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 17 грудня 2021 року, під головуванням судді Селіщевої Л.І. в приміщені цього ж суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - П`ята Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - П`ята Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача та дід відповідача - ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне останньому за життя майно.

ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом, звернулась в установленому законом порядку до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, проте, нотаріус їй повідомив, що 15 червня 2016 року ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я ОСОБА_1 , якому заповів усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося.

Із вказаним заповітом позивач не погоджується, оскільки у період з 18 травня 2016 року по 13 червня 2016 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у Миколаївській міській лікарні №1, і за станом свого здоров`я, на час укладення вказаного заповіту, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

До того ж, позивач зазначала, що вказаний заповіт спадкодавець не підписував, а відповідно такий заповіт не відповідає його волі.

В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та посилаючись на викладені обставини та положення ст.225 ЦК України, остаточно просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 15 червня 2016 року, та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. за реєстровим №395 (том 2 а.с.223-226).

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва 17 грудня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували її позовні вимоги та наявність підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 , зокрема, що внаслідок хворобливого стану ОСОБА_4 , на час складання заповіту, останній не усвідомлював значення своїх дій та/або не міг керувати ними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Також, позивач, у своїй апеляційній скарзі, як і при зверненні до суду з вищевказаним позовом, посилалася на те, що її батько на момент складання оспорюваного заповіту хворів, а тому складення оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі батька.

У судове засідання позивач та представник третьої особи не з`явились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

У зв`язку з цим, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст.1220 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Апеляційним судом установлено, що позивач ОСОБА_3 , як дочка, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , є його спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину. Також, із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_1 (том 2 а.с.231, том 1 а.с.51,85,80).

Із інформаційної довідки із Спадкового реєстру №50582403 (заповіти / спадкові договори) та копії заповіту ОСОБА_4 , убачається, що 15 червня 2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. був посвідчений заповіт, за умовами якого ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження, за яким заповів усе належне йому майно ОСОБА_1 (том 1 а.с.86,49).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що вищевказаний заповіт є недійсними, оскільки її батько ОСОБА_4 тривалий час хворів та відповідно за станом здоров`я міг не усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та підпис заповідача в заповіті виконаний не ним, що свідчить про відсутність волевиявлення на його вчинення. Також, на думку позивача, вказаний заповіт порушує її спадкові права, оскільки унеможливлює отримання у власність спадкове майно.

У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій ст.203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно частин першої та другої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України: від 28 вересня 2016 року в справі №6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року в справі №6-9цс12 та підтриманий у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року в справі № 359/3849/14-ц, від 16 травня 2022 року в справі №127/8183/19.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач підставами позову визначила те, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому він є недійсним.

Разом з тим, оспорюваний заповіт викладений у вигляді письмового документу, зміст заповіту прочитано заповідачем та цей заповіт підписаний безпосередньо ним у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не взято до уваги пояснення свідків, які підтвердили той факт, що померлий хворів та у зв`язку з чим не міг самостійно прийти до нотаріуса та скласти заповіт, є безпідставними, оскільки вказане не свідчить про те, що ОСОБА_4 у момент складання оскарженого заповіту не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту.

До того ж, при ухвалені судового рішення суд першої інстанції урахував дані докази (покази свідків), дав їм правильну оцінку та дійшов до вірного висновку щодо недоведеності перебування ОСОБА_4 в стані, який міг би потягнути за собою абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання заповіту, 15 червня 2016 року, ОСОБА_4 за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними або вчинив цей правочини проти своєї справжньої волі, тобто, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Також, колегія суддів зауважує, що з огляду на вказану правову підставу позову належним доказом на підтвердження позовних вимог мав бути саме висновок посмертної судової психіатричної експертизи.

З матеріалів справи убачається, що судом першої інстанції двічі у справі призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза (том 1 а.с.244-245, том 3 а.с.82-83). Утім ухвали районного суду про призначення такої експертизи не були виконані, у зв`язку із не наданням позивачем медичних документів ОСОБА_4 , необхідних експертам для проведення експертизи, а також відмовою самої ОСОБА_3 від проведення такої експертизи.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні і доводи позивача про порушення районним судом норм процесуального права, оскільки під час розгляду справи були задоволені клопотання позивача, зокрема, і щодо призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, допитані свідки, а також судом витребовувалися та долучалися до матеріалів справи письмові докази.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками районного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

До того ж, колегія суддів не приймає до уваги надіслані на адресу апеляційного суду письмові пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.В. Локтіонова

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 21 вересня 2022 року