ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1369/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/1202/21 Категорія: 310000000 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., Бородійчука В.Г.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, -

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувсь до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що із середини липня 2016 року він почав проживати однією сім`єю із ОСОБА_3 єю ОСОБА_4 в її будинку, розташованому по АДРЕСА_1 . Шлюб між ними зареєстрованим не був. Проживаючи у вказаному будинку, вони стали вести спільне господарство. Вони разом із відповідачкою працювали листоношами в Звенигородському поштовому відділенні. У вересні 2017 року ними було прийнято рішення про те, що відповідачка поїде на заробітки за кордон, а він залишиться в Україні та буде за зароблені нею кошти здійснювати ремонт будинку і по його закінченню приєднається до неї, виїхавши на роботу за кордон. Влітку 2020 року ним були закінчені розпочаті в будинку ремонтні роботи.

В грудні 2020 року відповідачка по телефону повідомила його про те, що вона більше не бажає проживати з ним однією сім`єю, а тому зобов`язала його вибратись із будинку, де вони з нею раніше спільно проживали. Через декілька днів після вказаної розмови він переїхав проживати до іншого житла. За весь час їхнього спільного проживання вони мешкали разом, вели спільне господарство, фактично користувалися правами та виконували обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка і вели спільне господарство.

Вони піклувались один про одного, мали спільний бюджет, купували майно для спільного користування, поліпшували умови свого проживання та побуту, несли спільні витрати на ремонт будинку, в якому проживали, тобто між нами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вони із ОСОБА_2 разом відпочивали, відвідували родичів і знайомих та приймали їх у себе. Сусіди, родичі та знайомі бачили, що вони жили як одна сім`я та вважали їх сім`єю.

Під час спільного проживання ніхто з них, починаючи з липня 2016 року, в офіційно зареєстрованому шлюбі не перебував. Реєструвати шлюб з відповідачем вони не поспішали, оскільки у цьому не було необхідності та нагальної потреби. Жили вони дружно і щасливо. На майбутнє планували укласти шлюб.

На підставі викладеного просив суд встановити факт про те, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Мошурів Тальнівського району Черкаської області, житель м. Звенигородки Черкаської області та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Глинного Рокитнівського району Рівненської області, жителька м. Звенигородки Черкаської області, проживали спільно як подружжя однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 2016 року по грудень 2020 року.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2022 року у задоволення позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу та придбання будь-якого майна за спільні кошти, при цьому, суд зазначає, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Так, покази свідків зі сторони позивача не можуть бути такими доказами, оскільки вони вказували лише на те, що бачили сторони на протязі року (2016-2017р), і при цьому всі засвідчили, що у 2017 році відповідачка виїхала до іншої країни і не поверталася.

Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачкою відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спільного майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що рішення суду є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповно з`ясованими обставинами справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду до позивача з позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів, в якому зокрема підтвердила факт того, що з початку 2017 року сторони стали проживати разом. А у вересні 2017 року вона поїхала на роботу до Ізраїлю на три роки. Також вказане підтвердили і свідки у справі. З наведених обставин вбачається, що спільне господарство сторони вели як до її від`їзду за кордон так і під час її перебування за кордоном.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Шпильовий Є.С. вказував, що між сторонами у вересні 2016 року виникли дружні відносини. На початку 2017 року ОСОБА_1 попросився тимчасово пожити в будинку позивача що по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 проживав в житловому будинку за згоди позивача як квартирант.

Твердження позивача, про те, що позивач з ОСОБА_2 вели спільне господарство, піклувались один про одного, мали спільний бюджет, купували майно для спільного користування, несли спільні витрати на ремонт будинку не відповідають дійсності. За шість місяців проживання в будинку відповідача ОСОБА_2 , майна для спільного користування куплено не було, спільного бюджету не існувало. Жодних спільних витрат на ремонт житлового будинку не існувало, так як з вересня 2017 року по грудень 2020 року ОСОБА_1 був безробітний і проживав за особисті кошти ОСОБА_2 , яка поштовими переказами перерахувала позивачу для зберігання.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Мошурові Тальнівського району Черкаської області, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .

19.02.2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області ним було зареєстровано шлюб із ОСОБА_5 , актовий запис № 14.

Рішенням Звенигородського районного суду від 17.11.2015 року укладений ним шлюб із ОСОБА_5 , актовий запис № 14, було розірвано.

В суді першої інстанції були допитані свідки, які дали наступні покази.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що є сусідом відповідачки. Вона до домоволодіння приїжджала рідко. Позивач приїжджав, прибирав подвір`я та косив. Коли приїжджали разом бачив лише один раз коли вони заходили на подвір`я.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що є сестрою позивача. Позивач та відповідачка проживали разом з 2016 року по грудень 2020 року вдома у відповідачки. До свідка приїжджали кілька разів у гості. Позивач представив сестрі відповідачку як майбутню дружину. Позивач робив ремонт у будинку відповідачки, а вона висилала кошти. Вони жили як одна родина та мали спільний бюджет. Позивач не працював та не працює.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що є сусідкою відповідачки. Позивач та відповідачка дружили і вона сприймала їх як сім`ю. Позивач робив ремонт у домоволодінні відповідачки, за які кошти жив їй не відомо.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що є сусідкою відповідачки і знайома з нею з дитинства. Позивача і відповідачку бачила разом на протязі року, до того часу як відповідачка не поїхала за кордон. Після цього позивач сам приїжджав до домоволодіння відповідачки, робив там ремонт і доглядав город.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 442/2219/11.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У матеріалах справи, крім показів свідків, відсутні будь-які докази ведення спільного господарства, побуту, та бюджету сторонами у справі, спільних витрат, придбання майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житлового будинку.

Колегія суддів не відхиляє доводи позивача, що між сторонами існували відносини особистого характеру, та сторони тимчасово проживали у будинку відповідача, водночас доказів того, що ці відносини мали сталий характер та носили характер, який притаманний подружжю, в матеріалах справи відсутні.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2022 року.

Судді: