Дата документу 27.09.2022
Справа № 501/4390/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року м. Чорноморськ Одеської області

Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

Головуючого-судді Смирнова В.В.,

при секретарі судового засідання Авраменко Є.П.,

справа № 501/4390/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за

позовом: ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1

до

відповідача: ОСОБА_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2

предмет та підстави позову: про стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3 % річних від простроченої суми,

учасники справи - не з`явилися

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

ВСТАНОВИВ:

І. виклад позиції позивача та відповідача.

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 (позивач) з позовом до ОСОБА_2 (відповідач)про стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3 % річних від простроченої суми(а.с. 2-8).

Позовна заява мотивована тим, що 21.04.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики за яким відповідачу передано 1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень 00 копійок) зі строком повернення до 20.04.2020 року. Свої зобов`язання за договором позики позивач ОСОБА_1 виконав належним чином, надав зазначені грошові кошти, але в строк на 21.04.2020 року відповідач грошові кошти не повернув.

Від 08.05.2018 року згідно заяви ОСОБА_1 від 16.04.2018 року про повернення коштів внесених у якості застави та платіжного доручення №2651 від 05.05.2018 року позивачу було повернено суму застави в розмірі 500 000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.04.2018 року по справі №490/5668/17. Згідно цього, між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до Договору позики від 21.04.2017 року з зазначенням відсутності претензій щодо повернення суми позики в розмірі 500 000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок).

06.01.2021 року за заявою ОСОБА_1 від 21.12.2020 року про повернення коштів внесених у якості застави та платіжного доручення №10930 від 05.01.2021 року позивачу було повернено суму застави в розмірі 500 000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) на виконання вироку Центрального районного суду м. Миколаєва (по справі №490/5668/17). Того ж дня між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2 до Договору позики від 21.04.2017 року з зазначенням відсутності претензій щодо повернення суми позики в розмірі 1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень 00 копійок).

Відповідач не сплатив позивачу грошові кошти за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3 % річних від простроченої суми,тому позивач змушений звернутись до суду з позовом, та просить суд:

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) суму грошових коштів за Договором позики від 21.04.2017 року у розмірі 1 457 194,28 грн. (один мільйон чотириста п`ятдесят сім тисяч сто дев`яносто чотири гривні 28 копійок)

-процентів за користування грошовими коштами (за місяць 5%, що складає 60% річних) у розмірі 1 429 315,07 (один мільйон чотириста двадцять дев`ять гривень 07 копійок);

-- пені за не своєчасне виконання грошового зобов`язання (3% річних) щодо повернення суми позики у розмірі 10 679,21 грн. (десять тисяч шістсот сімдесят дев`ять гривень 21 копійка);

-- інфляційних збитків у розмірі 17 200,00 грн. (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок).

Представник відповідача ОСОБА_3 надала до суду відзив на позов, зазначив про визнання відповідачем ОСОБА_2 вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами, однак грошових коштів для виплати вказаної суми у відповідача немає, а тому сплатити суму боргу він немає можливості. Заперечував проти пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (3% річних) щодо повернення суми позики у розмірі 10 679,21 грн. (десять тисяч шістсот сімдесят дев`ять гривень 21 копійка) та інфляційних збитків у розмірі 17 200,00 грн. (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок). Провила суд задовольнити позовні вимоги частково (а.с. 71-74).

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

25.01.2022 року та 27.01.2022 року представник позивача ОСОБА_4 надав до суду заяву про відкладення слухання справи (а.с. 36-44).

14.02.2022 року представник позивача ОСОБА_4 надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, та просив задовольнити позовні вимоги (а.с. 56-57).

15.02.2022 року представник відповідача ОСОБА_3 надала до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 58-59).

17.02.2022 року представник позивача ОСОБА_4 надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, та просив задовольнити позовні вимоги (а.с. 63).

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надала до суду відзив на позов, зазначив про визнання відповідачем ОСОБА_2 вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами, однак грошових коштів для виплати вказаної суми у відповідача немає, а тому сплатити суму боргу він немає можливості. Заперечував проти пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (3% річних) щодо повернення суми позики у розмірі 10 679,21 грн. (десять тисяч шістсот сімдесят дев`ять гривень 21 копійка) та інфляційних збитків у розмірі 17 200,00 грн. (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок). Провила суд задовольнити позовні вимоги частково (а.с. 71-74).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 01.12.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у підготовчому засіданні (а.с. 34).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 28.04.2022 року було закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 80).

Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 21.04.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики за яким відповідачу ОСОБА_2 передано 1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень 00 копійок), шляхом перерахування суми позики на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області № 6294 в Державній казначейській службі України /код банку 820172/, для оплати застави відповідно до ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2017 року по справі №490/12223/16-к, провадження №11-сс/784/173/17 зі строком повернення до 20.04.2020 року (а.с. 13-14).

Згідно Додаткової угоди №1 до договору позики від 21.04.2017 року 08.05.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали його у зв`язку із поверненням суми застави у розмірі 500 000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) 08.05.2018 року на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.04.2018 року по справі №490/5668/17, провадження 1-кп/490/156/2018 згідно платіжного доручення №2651 від 05.05.2018 року з зазначенням про розмір позики у 500 000,00 грн. з збільшенням позовної давності до 5 років (а.с. 15).

Відповідно Додаткової угоди №2 до договору позики від 21.04.2017 року 06.01.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали його у зв`язку із поверненням суми застави у розмірі 500 000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) 06.01.2021 року на виконання вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.06.2020 року по справі № 490/5668/17, провадження 1-кп/490/156/2018 згідно платіжного доручення №10930 від 05.01.2021 року з зазначенням про незмінність інших умов договору та додаткової угоди № 1 п.п. 7, 9 вказаного договору (а.с. 16).

Згідно претензії від 10.09.2021 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 щодо повернення коштів за договором позики від 21.04.20217 року щодо сплати коштів за користування коштами, з відміткою про отримання відповідачем (а.с. 17-18).

Відповідно платіжного доручення № 02 від 14.04.2017 року ОСОБА_1 сплатив до ТУ ДСА України в Миколаївській області 1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень) (а.с. 19).

Згідно платіжного доручення № 2651 від 05.05.2018 року ТУ ДСА України в Миколаївській області повернула ОСОБА_1 5000 000,00 грн.(п`ятсот тисяч гривень) (а.с. 20).

Відповідно платіжного доручення № 10930 від 05.01.2021 року ТУ ДСА України в Миколаївській області повернула ОСОБА_1 5000 000,00 грн.(п`ятсот тисяч гривень) (а.с. 21).

Згідно розрахунків, позивачем надано повні розгорнуті дані по пені, інфляційним збиткам та процентам за користування коштами (а.с. 22-25).

V. Оцінка Суду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

У справі, яка переглядається, сторони договору позики погодили строк його дії до 21.04.2020 року.

Позивач зазначає, що від 08.05.2018 року згідно заяви ОСОБА_1 від 16.04.2018 року про повернення коштів внесених у якості застави та платіжного доручення №2651 від 05.05.2018 року позивачу було повернено суму застави в розмірі 500 000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.04.2018 року по справі №490/5668/17. Згідно цього, між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до Договору позики від 21.04.2017 року з зазначенням відсутності претензій щодо повернення суми позики в розмірі 500 000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок).

06.01.2021 року за заявою ОСОБА_1 від 21.12.2020 року про повернення коштів внесених у якості застави та платіжного доручення №10930 від 05.01.2021 року позивачу було повернено суму застави в розмірі 500 000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) на виконання вироку Центрального районного суду м. Миколаєва (по справі №490/5668/17). Того ж дня між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2 до Договору позики від 21.04.2017 року з зазначенням відсутності претензій щодо повернення суми позики в розмірі 1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень 00 копійок).

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання".

У цій постанові (пункт 6.36.) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 13 грудня 2018 року в справі № 913/11/18, відповідного до якого у разі погодження сторонами іншої домовленості, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускається нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

З цих підстав, керуючись статтями 3-5, 7, 10, 13, 19, 258, 339-342, 352 Цивільно процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про:

Стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) суму грошових коштів за Договором позики від 21.04.2017 року у розмірі 1 457 194,28 грн. (один мільйон чотириста п`ятдесят сім тисяч сто дев`яносто чотири гривні 28 копійок)

-процентів за користування грошовими коштами (за місяць 5%, що складає 60% річних) у розмірі 1 429 315,07 (один мільйон чотириста двадцять дев`ять гривень 07 копійок);

-- пені за не своєчасне виконання грошового зобов`язання (3% річних) щодо повернення суми позики у розмірі 10 679,21 грн. (десять тисяч шістсот сімдесят дев`ять гривень 21 копійка);

-- інфляційних збитків у розмірі 17 200,00 грн. (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Суддя Іллічівського

міського суду Одеської області Смирнов В.В.