Справа № 639/7654/19
Провадження № 2/639/27/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Безбородько І.О., Яременко В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу № 639/7654/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання договору дарування нерухомості недійсним,

ВСТАНОВИВ:

22 жовтня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_4 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області про визнання договору дарування нерухомості недійсним, відповідно до якої просила суд:

-Визнати недійсним Договір дарування ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (серія та номер 842), посвідчений 02.06.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О.

-Визнати недійсним Договір дарування ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 , (серія та номер 839), посвідчений 02.06.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О.

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.05.2016 року по справі № 643/12913/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини та участь у додаткових витратах на дитину суд вирішив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500, 00 грн., щомісяця, починаючи з 07.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини-інваліда, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 500, 00 грн., щомісяця, починаючи з 07.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач зазначає, що, дитина ОСОБА_6 , визнана дитиною-інвалідом, хронічно хворим на рідкісне захворювання з діагнозом фенілкетонурія (не можливість засвоєння білка) до повноліття, тому потребує значно більших витрат ніж здорові діти. Дитині інваліду потрібне спеціальне харчування, постійний нагляд лікарів, тощо. Зазначені обставини були встановлені рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.05.2016 року.

Відповідач ОСОБА_4 , батько дитини, у шлюбі з матір`ю дитини, позивачем по справі, не перебував, мешкає окремо. Син ОСОБА_7 , за рішенням суду, мешкає разом із матір`ю. ОСОБА_4 усвідомлено визнав себе батьком дитини. При цьому запевнив, що він бере на себе відповідальність про матеріальне забезпечення та турботу про сина, сподіваючись на укладення шлюбу з матір`ю. Однак, на пропозицію одруження, отримав відмову, що в подальшому призвело до наступних дій.

Відповідач звернувся з позовом до Московського районного суду м. Харкова та намагаючись поділити майно, придбане позивачкою-підприємцем за останні роки, на тій підставі, що нібито він мешкав з позивачкою сім`єю. Одночасно звернувся до цього суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_6 разом з ним. Рішенням суду ОСОБА_4 було відмовлено у позові, визначено місце проживання дитини разом із матір`ю. Позов про поділ майна залишено без розгляду.

Під час судового розгляду було встановлено, що відповідачу по справі належить наступне нерухоме майно:

-Квартира АДРЕСА_3 ;

-Квартира АДРЕСА_1 ;

-Квартира АДРЕСА_2 .

На виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.05.2016 Жовтневим відділом державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, 07.10.2016 року було відкрито виконавче провадження № 52644663.

В ході проведення виконавчих дій, стало відомо, що ОСОБА_4 02.06.2016 року подарував належні йому на праві власності квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 ОСОБА_5 .

В подальшому позивач дізналася, що відповідач подарував квартири своїй цивільній дружині, та на теперішній час продовжує у них проживати та користуватися майном.

Позивач вважає, що правочини з відчуження квартир є фіктивними, оскільки укладалися відповідачем з метою уникнення зобов`язання зі сплати аліментів, які він на теперішній час у повному обсязі не сплачує, за ним обліковується заборгованість.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області про визнання договору дарування нерухомості недійсним залишено без руху.

11 листопада 2019 року позивач усунула зазначені в ухвалі недоліки, сплатила судовий збір.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області про визнання договору дарування нерухомості недійсним. Призначено підготовче судове засідання.

Заяву ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено частково.

17 січня 2020 року позивач надала уточнену позовну заяву до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області про визнання договору дарування нерухомості недійсним, відповідно до якої просила суд:

-Визнати недійсним Договір дарування ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (серія та номер 842), посвідчений 02.06.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О.

-Визнати недійсним Договір дарування ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 , (серія та номер 839), посвідчений 02.06.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О.

15 червня 2020 року від відповідача по справі ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та застосувати до її вимог строк позовної давності.

В обґрунтування відзиву, відповідач посилався на те, що він з позивачем, проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та мають спільну дитину ОСОБА_6 .

Під час сумісного проживання, на ім`я позивача, за спільні кошти, було придбано квартиру, яка за згодою сторін залишилася, після того як сторони припинили проживати разом, у власності позивача, що слугувало гарантією забезпечення їх спільної дитини.

02.06.2016 року відповідачем було подаровано дві квартири, належні йому на праві власності, ОСОБА_5 . ОСОБА_8 був зроблений на їх з ОСОБА_5 весілля.

На момент укладання договору, жодної заборгованості зі сплати аліментів у нього не було, вона почала обліковуватися вже після 2018 року, коли він отримав інвалідність, та у нього виникли складності із пошуком роботи.

Ніякого умислу спрямованого на невиконання рішення у відповідача не було, він до теперішнього часу частково сплачує аліменти та допомагає своєму синові.

Окрім того, відповідач посилався на те, що позивачем було пропущено строки позовної давності для звернення до суду з позовом.

15 червня 2020 року від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого вона просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У відзиві відповідач посилається на те, що вона отримала спірні квартири у подарунок на весілля, оскільки усі кошти, які були витрачені на весілля надавала її родина. На теперішній час, за рахунок відповідачки було зроблено ремонт у квартирах. Про існування заборгованості зі сплати аліментів відповідач, на момент отримання квартир у власність, не знала. Окрім того, відповідач посилається на те, що визнання правочину недійсним не несе за собою будь-яких юридичних наслідків, а тому позов було подано позивачем умисно.

30 червня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив ОСОБА_4 , у якій вона посилається на те, що відповідач порушив строк на подання відзиву та не підтвердив його жодними належними та допустимими доказами.

Щодо посилання відповідача ОСОБА_4 на квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , то вони є недоречними, оскільки не є предметом розгляду у дані справі. Усі інші посилання відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами.

Того ж дня, від позивача надійшла відповідь на відзив ОСОБА_5 , в якій вона зазначає, що відзив відповідача не підтверджений жодними належними та допустимими доказами. Обставини на які вона посилається є абсурдними, оскільки усі дії відповідачів свідчать про намір відповідача уникнути обов`язку зі сплати аліментів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області про визнання договору дарування нерухомості недійсним. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 липня 2022 року відмовлено у задоволені заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Фомін П.В., який діє на підставі Ордеру від 01.03.2021, в судовому засіданні заявлений позов підтримав, просили суд його задовольнити.

В подальшому позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомила.

Від представника позивача адвоката Фоміна П.В. 19.09.2022 до суду надійшла заява, відповідно до якої він повідомив суд про розірвання договору з ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Ярьоменко Р.Р., яка діє на підставі Адвокатської угоди про надання правової допомоги від 04.09.2020, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

В подальшому представник відповідача адвокат Ярьомеко Р.Р. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялась у встановленому законом порядку.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Представник третьої особи - Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся.

Враховуючи, що сторони раніше приймали участь в судовому засіданні, висловили свою позицію щодо пред`явленого позову, суд у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення у відсутності сторін

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають спільну дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.05.2016 стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500, 00 грн., щомісяця, починаючи з 07.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини-інваліда ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 500, 00 грн., щомісяця, починаючи з 07.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. (т. 1, а.с. 12-14)

Виконавчий лист з виконання вказаного рішення суду було пред`явлено до виконання.

Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 01.11.2016 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_4 в межах суми стягнення 21 000, 00 грн. (т. 1, а.с. 24)

В ході виконання рішення суду, позивачу стало відомо, що відповідач по справі ОСОБА_4 здійснив відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна.

Так, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2016, ОСОБА_4 на праві приватної власності належали:

-Квартира АДРЕСА_3 ;

-Квартира АДРЕСА_1 ;

-Квартира АДРЕСА_2 . (т. 1, а.с. 20-23)

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2016, квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_5 , на підставі договору дарування. (т. 1, а.с. 25, 26)

Як вбачається з копії Договору дарування квартири від 02.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 842, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 . (т.1, а.с. 46)

Як вбачається з копії Договору дарування квартири від 02.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 839, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 . (т.1, а.с. 46)

На думку позивача по справі, відчуження квартир відповідачем було здійснено з метою уникнення зобов`язання зі сплати аліментів.

В свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що відчуження квартир було здійснено як подарунок на весілля з ОСОБА_5 і не мало на меті уникнення обов`язку зі сплати аліментів.

Так, з відповіді Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 30.11.2019 року вбачається, що проведеною перевіркою по Державному реєстру актів цивільного стану громадян виявлено наступні актові записи:

-Актовий запис про шлюб № 09 від 01.06.2016, складений виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

-Актовий запис про народження № 581 від 26.10.2017, складений Новобаварським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (т.1, а.с. 60)

Зазначені обставини також підтверджуються копією Свідоцтва про шлюб та копією Свідоцтва про народження. (т. 1, а.с. 155, 156)

В свою чергу, суд знаходить безпідставними посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що квартири були подаровані ОСОБА_5 , оскільки остання була вагітна, оскільки доказів щодо вагітності на момент укладення договору дарування матеріали справи не містять.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що відповідач до теперішнього часу не виконує належним чином своє зобов`язання зі сплати аліментів, що також є підтвердженням фіктивності укладених договорів.

Так, як вбачається з Розрахунку заборгованості по аліментам від 29.06.2021 по виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання дитини, заборгованість станом на 01.01.2021 становить 21 188, 00 грн., а станом на 01.06.2021 становить 22 475, 60 грн. (т.2, а.с. 49)

Відповідно до Розрахунку заборгованості по аліментам від 29.06.2021 по виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, заборгованість станом на 01.01.2021 становить 81 968, 08 грн., а станом на 01.06.2021 становить 88 255, 68 грн. (т.2, а.с. 49)

Усі зазначені обставини, на думку позивача, є свідчення того, що договори дарування укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є фіктивними та були укладені з метою уникнення виконання зобов`язання зі сплати аліментів, а тому мають бути визнані недійсними.

Зазначеним обставинам суд надає наступну правову кваліфікацію.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За умовами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вказана правова позиція була викладена у Постанові Верховного суду у справі № 263/16179/18 від 28.04.2021.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами.

При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду; знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу свідчить, що його правова метає іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї сестри після отримання вимоги кредитора щодо неналежного виконання зобов`язань з погашення заборгованості з метою позасудового врегулювання спору, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до суперечливої поведінки й зловживання правом.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України), заборони суперечливої поведінки та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19, від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20 (провадження № 61-4679св21).

Разом з тим, на підставі ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, Верховний Суднеодноразово вказував, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

При цьому, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним. (Постанова Верховного суду у справі № 201/8412/18 від 10.03.2021)

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всупереч зазначеним положенням закону позивачем по справі не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що на момент укладання договорів дарування спірного нерухомого майна, за відповідачем ОСОБА_4 обраховувалася заборгованість зі сплати аліментів, а отже підстави вважати, що укладення договору дарування відбулося з метою уникнення виконання зобов`язання у суду відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що на теперішній час, за відповідачем ОСОБА_4 обраховується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі приблизно 100 000, 00 грн.

При цьому суд звертає увагу, що вказана заборгованість виникла після спливу майже трьох років після ухвалення Московським судом рішення про стягнення аліментів, а враховуючи ринкову вартість квартир, які відповідач подарував ОСОБА_5 , суд знаходить не співмірним розмір заборгованості та вартість квартир, що могло б слугувати підставою для їх відчуження.

Отже, доводи позивача щодо того, що дії сторін договору дарування спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, є безпідставними, ґрунтуються лише на її припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем було не доведено фіктивності договору, зважаючи на ненадання доказів головної ознаки фіктивного правочину - відсутності наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором.

В Україні як правовій державі визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1 частина перша статті 8 Конституції України), який передбачає панування права в суспільстві і вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, завданням якого є, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України.

Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Реалізуючи своє гарантоване Конституцією право відповідач ОСОБА_10 здійснив відчуження належних йому на праві власності квартир.

Укладені відповідачем правочини не можуть вважатися фіктивними, оскільки їх фіктивність не була доведена позивачем у встановленому законом порядку.

При цьому суд наголошує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

На обґрунтування цього твердження ОП ВС/КГС зазначила, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Внаслідок цього захисту має реально відбуватися припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта та відновлення порушених прав.

Спосіб захисту розглядається як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення мети цього захисту права. (Постанова Верховного суду у справі 910/12787/17 від 16.10.2020)

Окрім того, відповідач ОСОБА_4 просив суд застосувати до вимог ОСОБА_1 строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Відповідно до правової позицією ВСУ від 13.01.2016 року по справі № 6-931цс15 за ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позивач у своєму позові зазначає, що про існування договору дарування вона дізналася у листопаді 2016 року після того, як державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та здійснено вихід за адресою проживання боржника, де було встановлено, що квартиру ні хто не відкрив. Позивач зазначає, що 02.11.2016 року її адвокатом Фоміних П.В. було отримано відомості з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яких ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 належні йому на праві власності спірні квартири. Саме після отримання відомостей з реєстру прав на нерухоме майно позивач і дізналася про порушення її права.

В свою чергу, на підтвердження своїх позовних вимог позивач надає до суду Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 61781061, яка датована 22 червня 2016.

Вказана довідка свідчить про те, що позивачу було відомо про укладення спірного договору ще у червні 2016 року.

Однак, враховуючи те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, позовна давність не підлягає застосуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області про визнання договору дарування нерухомості недійсним задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 5 , 13, 76-81, 82, 133, 141, 223, 259, 265 ЦПК України, ст. ст. 8, 41 Конституції України, ст. 3, 13, 16, 203, 215, 228, 234, 256, 257, 261, 319, 321, 328, 717, 718, 719 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання договору дарування нерухомості недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12 серпня 2003 року, яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 17 травня 1997 року, який проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 , паспорт НОМЕР_6 , виданий МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 15 травня 1997 року, яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварсьькому районах м. Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області, місцезнаходження: м. Харків, вул. Москалівська, б.58.

Повний текст рішення складено 18.10.2022.

Суддя В. В. Труханович