ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4910/22 Справа № 207/3243/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства УкрСиббанк

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 жовтня 2021 року

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства УкрСиббанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року Акціонерне товариство УкрСиббанк (далі АТ УкрСиббанк, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 24 грудня 2007 року між АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є АТ УкрСиббанк, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000,00 доларів США, строком до 23 грудня 2027 року, зі сплатою 12,9 % річних за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 24 грудня 2007 року між АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є АТ УкрСиббанк, та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 0/3, згідно з яким остання зобов`язалася відповідати в повному обсязі перед банком за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 02 листопада 2016 року заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом становить 19 829,64 доларів США, з яких: 17 875,00 доларів США кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з березня 2016 року 1 125,00 доларів США; 1 954,64 доларів США заборгованість по процентам.

Заборгованість ОСОБА_1 по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 02 листопада 2016 року складає 6 643,06 грн., з яких: 2 597,09 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 4 045,97 грн. пеня за прострочення сплати процентів.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 грудня 2007 року в розмірі 19 829,64 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 6 643,06 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 7 709,70 грн. в рівних частках з кожного по 3 854,85 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ УкрСиббанк заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 грудня 2007 року в розмірі 19 829,64 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 6 643,06 грн.

У задоволенні позовних вимог АТ УкрСиббанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ УкрСиббанк, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ УкрСиббанк заборгованість за кредитним договором в розмірі 19 829,64 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 6 643,06 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 24 грудня 2007 року між АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є АТ УкрСиббанк, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000,00 доларів США, строком до 23 грудня 2027 року, зі сплатою 12,9 % річних за користування кредитними коштами (т.1 а.с.7-12).

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 24 грудня 2007 року між АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є АТ УкрСиббанк, та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 0/3, згідно з яким остання зобов`язалася відповідати в повному обсязі перед банком за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною (т.1 а.с.13).

Згідно розрахунку заборгованості станом на 02 листопада 2016 року заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом становить 19 829,64 доларів США, з яких: 17 875,00 доларів США кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з березня 2016 року 1 125,00 доларів США; 1 954,64 доларів США заборгованість по процентам.

Заборгованість ОСОБА_1 по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 02 листопада 2016 року складає 6 643,06 грн., з яких: 2 597,09 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 4 045,97 грн. пеня за прострочення сплати процентів.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість у заявленому банком розмірі, яка підлягає стягненню з нього.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що порука ОСОБА_2 є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), оскільки останній платіж на погашення заборгованості за кредитом та процентами позичальником було здійснено 25 січня 2016 року, а з позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2016 року, тобто після спливу шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не може погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою виникнення поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника (поручителем), та кредитором боржника.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов`язання поручителя має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

За умовами договору поруки, укладеного 24 грудня 2007 року, між банком та ОСОБА_2 , договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором (пункт 3.1 договору поруки).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Отже, умови договору поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовими висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. У такому разі кредитор зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції установлено, що строк дії кредитного договору сторони визначили до 23 грудня 2027 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж на погашення заборгованості за кредитом та процентами позичальником було здійснено 25 січня 2016 року (т.1 а.с.22-31).

Наступний платіж згідно графіку погашення кредиту позичальник повинен був здійснити 10 лютого 2016 року, проте він не був здійснений.

Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

У зв`язку із порушенням позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором АТ УкрСиббанк 08 вересня 2016 року засобами поштового зв`язку були направлені вимоги про усунення порушення на адреси позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , в яких зазначено, що станом на 07 вересня 2016 року заборгованість позичальника по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 19 240,38 доларів США, з яких: 17 875,00 доларів США кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість 875,00 доларів США; 1 365,38 доларів США прострочена заборгованість по відсотках (т.1 а.с.14,15).

У вимогах було зазначено про необхідність усунення порушення кредитного договору та наголошено, що у протилежному випадку, тобто, якщо порушення не буде усунуте на 32-й день з дня отримання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику даної вимоги банк вимагає виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі.

Направлена банком вимога у вересні 2016 року була отримання позичальником ОСОБА_1 за однією із його адрес проживання (т.1 а.с.16).

Таким чином, кінцевий строк виконання всіх зобов`язань за кредитним договором було змінено на 32-й день з дня отримання позичальником вимогу банку, а отже саме з цієї дати починає свій перебіг передбачений положенням частини четвертої статті 559 ЦК України строк для звернення кредитора до поручителя із вимогою у судовому порядку.

Тобто, пред`явивши вимогу до боржника про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому мав пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Оскільки ОСОБА_1 припинив виконання своїх зобов`язань 25 січня 2016 року, наступний платіж мав здійснити 10.02.2016 року, вимога про дострокове повернення кредиту направлена на адресу відповідачів 08 вересня 2016 року, солідарні боржники не виконали вимоги банку та не усунули порушення основного зобов`язання, тому строк повернення кредиту настав достроково 08 вересня 2016 року, а із позовом про стягнення заборгованості банк звернувся до суду 10 листопада 2016 року.

Отже, порука ОСОБА_2 за період з 08 березня 2016 року по 08 вересень 2016 року не є припиненою, а тому за вказаний період заборгованість за кредитним договором повинна бути стягнута як з позичальника так і з поручителя як солідарних боржників.

Висновок місцевого суду про закінчення строку дії поруки наступного місяця після шестимісячного строку після останнього регулярного платежу по кредитному договору, здійсненого 25 січня 2016 року є помилковим.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що за період з 25 січня 2016 року по 08 березня 2016 року заборгованість по процентам в розмірі 776,11 доларів США підлягає стягненню тільки з позичальника ОСОБА_1 , оскільки порука ОСОБА_2 за вказаний період є припиненою, а за період з 08 березня 2016 року по 08 вересня 2016 року (в межах строку кредитування) заборгованість по процентам в розмірі 1 178,53 доларів США підлягає стягненню, як з позичальника так і з поручителя, як солідарних боржників, оскільки порука за вказаний період не є припиненою.

Крім того, вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам та пені, колегія суддів враховує, що така заборгованість повинна бути стягнута в межах строку кредитування, тобто до 08 вересня 2016 року, який був змінений банком шляхом направлення відповідачам вимоги про усунення порушення зобов`язань.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

За правилами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ураховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином кредитор, який згідно вимог частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання кредитного договору, після цього має право лише на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Отже, зверненням 08 вересня 2016 року до позичальника та поручителя з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, АТ УкрСиббанк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використало своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Звертаючись до суду з указаним позовом, АТ УкрСиббанк просило стягнути з відповідачів, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом та пеню станом на 02 листопада 2016 року.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що банк після зміни строку кредитування, шляхом направлення відповідачам 08 вересня 2016 року вимоги про усунення порушення зобов`язань нараховував проценти та пеню станом на 02 листопада 2016 року, вже після закінчення строку дії договору, що є порушенням вимог чинного законодавства та вимог в порядку ст. 625 ЦК України не заявляв.

Згідно пункту 4.1 кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, позичальник сплачує банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 08 березня 2016 року по 08 вересня 2016 року складає 4 399,80 грн., з яких: 1 720,82 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 2 678,98 грн. пеня за прострочення сплати процентів.

Оцінюючи умови кредитного договору № 0 від 24 грудня 2007 року у системному зв`язку з випискою по особовому рахунку, розрахунком заборгованості за кредитним договором встановлено, що позичальник ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором, яка ним у добровільному порядку не сплачується.

Належних доказів на підтвердження сплати суми заборгованості позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 24 грудня 2007 року матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави вважати, що зобов`язання позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором припинилися у зв`язку з їх повним виконанням позичальником.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог про стягнення: з ОСОБА_1 на користь АТ УкрСиббанк заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 грудня 2007 року за період з 25 січня 2016 року по 08 березня 2016 року в розмірі 776,11 доларів США, яка складається із заборгованості по процентам; солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ УкрСиббанк заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 грудня 2007 року станом на 08 вересня 2016 року в розмірі 17 875,00 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту; солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ УкрСиббанк заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 грудня 2007 року за період з 08 березня 2016 року по 08 вересня 2016 року в розмірі 1 178,53 доларів США, яка складається із заборгованості по процентам та пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 4 399,80 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви та апеляційної скарги по 9 637,12 грн. з кожного відповідача.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства УкрСиббанк задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства УкрСиббанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства УкрСиббанк заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 грудня 2007 року за період з 25 січня 2016 року по 08 березня 2016 року в розмірі 776,11 доларів США, яка складається із заборгованості по процентам.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства УкрСиббанк заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 грудня 2007 року станом на 08 вересня 2016 року в розмірі 17 875,00 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства УкрСиббанк заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 грудня 2007 року за період з 08 березня 2016 року по 08 вересня 2016 року в розмірі 1 178,53 доларів США, яка складається із заборгованості по процентам та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 4 399,80 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства УкрСиббанк судові витрати, що складаються із судового збору по 9 637,12 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко