ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №500/2561/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/4518/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Грубіян Л.І.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позовну заяву

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Ізмаїльський міськрайонний відділ ДРАЦСРС ГТУЮ в Одеській області, відділ), третя особа: ОСОБА_2 , про анулювання актового запису про розірвання шлюбу (далі -справа №521/971/21).

Позов обґрунтовано тим, що в 1992 році вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджено актовим записом №532 від 22 вересня 1992 року.

В подальшому подружжям було прийнято рішення фіктивно розірвати шлюб через проблеми у чоловіка на роботі, з метою збереження спільного майна та сімейного спокою, при цьому вони не мали наміру розлучатися, оскільки насправді продовжували проживати спільним подружнім життям до 2017 року, придбавали майно (квартири, гаражі, автомобілі, побутову техніку та вели спільне господарство, виховували сина та разом відпочивали і подорожували.

Зазначала, що за невідомих їй обставин ОСОБА_2 було оформлено розірвання шлюбу у 2001 році, а у 2005 році ним зроблено відповідні відмітки в її паспорті та надано їй копію свідоцтва про розірвання шлюбу від 23 лютого 2005 року.

Вказувала, що у 2017 році ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до неї та їх сина про визнання їх такими, що втратили право проживання та виселення.

Під час розгляду цієї справи ій стало відомо, що районний суд не розглядав та не приймав рішення про розірвання шлюбу між ними.

Посилаючись на те, що дії відповідача щодо реєстрації та оформлення розірвання шлюбу між подружжям є безпідставними та протиправними, позивачка просила:

-визнати незаконними дії відповідача щодо внесення запису про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-анулювати актовий запис №82 від 21 березня 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до актів запису громадського стану громадян ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та відновити актовий запис про укладення шлюбу №532 від 22 вересня 1992 року (т.1а.с.2,12).

У письмових запереченнях представник відповідача начальник Ізмаїльського міськрайонного відділу ДРАЦСРС ГТУЮ в Одеській області Іванова В.П. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Доводи заперечень зводяться до того, що оспорюваний актовий запис був складений на підставі витягу із рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області від 15 лютого 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по справі №2-1538/2001, яке набрало законної сили; що кожен із подружжя, особисто звернувшись до відділу 21 березня 2001 року та 23 лютого 2005 року відповідно, отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, а в паспортах колишнього подружжя проставлений штамп про розірвання шлюбу.

Окрім цього, представник відповідача зазначила, що позивач не довела, що рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області від 15 лютого 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по справі №2-1538/2001 не приймалося, а також просила застосувати до вимог позивача позовну давність (т.1 а.с.44-45,108-109,120-121,131а,185-190).

У письмових поясненнях третя особа ОСОБА_2 просив відмовити в позові з тих підстав, що він з позивачкою не приймали рішення фіктивно розірвати шлюб; що саме за позовом ОСОБА_1 до нього про розірвання шлюбу Ізмаїльський міський суд Одеської області 15 лютого 2001 року ухвалив рішення про його задоволення; що зазначене рішення звернуте до виконання ними у 2001 році та у 2005 році відповідно; що кожний із них, на підставі зазначеного рішення суду, особисто отримав у відділі свідоцтво про розірвання шлюбу (т.1 а.с.13-15).

В судовому засіданні, призначеному на 29 липня 2021 року, сторони, третя особа та їх представники просили суд взяти до уваги обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 липня 2021 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про анулювання актового запису про розірвання шлюбу відмовлено (т.1а.с.193-196).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач діяв на підставі положень Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні; що рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області від 15 лютого 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не оскаржено дотепер та звернуте до виконання; що позивачкою у 2005 році отримано свідоцтво про розірвання шлюбу, а у її паспорті мається штамп про розірвання шлюбу 21 березня 2001 року.

Доводи та вимоги апеляційної скарги, відзивів на скаргу та мотиви відмови у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Неправильність рішення суду першої інстанції обґрунтовано порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, доводи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції:

-замість вирішення трьох заявлених нею позовних вимог ухвалив рішення відносно лише однієї вимоги (про відмову анулювати актовий запис №82 від 21 березня 2001 року про розірвання шлюбу), яке ґрунтується на припущеннях ;

-ухилився від дослідження належних доказів, наданих нею на підтвердження того, що Ізмаїльським міським судом Одеської області 15 лютого 2001 року не приймалося рішення про розірвання шлюбу, на підставі якого був складений оспорюваний актовий запис №82 від 21 березня 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.200-208).

У відзивах на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_2 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів (т.1а.с.223-226,235-241).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначався на 12 квітня 2022 року, в тому числі в режимі відеоконференції за клопотанням третьої особи ОСОБА_2 , а в подальшому, на підставі заяви адвоката Крівцова С.А., який діє в інтересах позивачки ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи у зв`язку із воєнним станом та неможливістю прийняти участь у відеоконференції, на 11 жовтня 2022 року (т.1 а.с.218,231-232, 249, т.2а.с.2,9,11,12-13).

10 жовтня 2022 року адвокат Крівцов С.А повторно подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, зокрема, з тих підстав, що в державі введено воєнний стан та він не має технічної можливості прийняти участь в режимі відеоконференції (т.2а.с.18), яка задоволенню не підлягає з таких підстав.

За положеннями ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені серед іншого повноваження судів. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені (ст.12-2 Закону). Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється (ч.2 ст.26 Закону).

Введення в дію воєнного стану на території країни само по собі не може бути поважною причиною для відкладення розгляду справи та неможливості представника прийняти участь у розгляді справи. За наявності відповідних обставин воєнний стан може бути поважною причиною для неможливості прийняти участь у судовому засіданні, але представник відповідача не зазначив жодної такої обставини. Судом враховано, що місцезнаходження позивачки ОСОБА_1 є м.Ізмаїл та місце перебування її представника ОСОБА_4 є м.Одеса, що вказані міста станом на 11 жовтня 2022 року (дата розгляду справи в суді апеляційній інстанції) не входять до зони активних бойових дій.

Більш того, представник позивачки, який є адвокатом, будучі обізнаним про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не виявив бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України з надуманих підстав, чим проявив пасивну процесуальну поведінку.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 1989 року по справі "Юніон Аліметаріа Сандерс проти Іспанії", зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегією суддів враховано:

-перебування справи в провадженні апеляційного суду з листопада 2021 року;

- не зазначення представником ОСОБА_4 в заяві від 10 жовтня 2022 року про відкладення розгляду справи які додаткові обставини він та ОСОБА_1 мають намір повідомити суду апеляційної інстанції;

-наявність в матеріалах справи письмових документів, на підтвердження позицій сторін;

-повторність клопотання представника ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи;

-можливість учасників судового процесу прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення апеляційного суду в районних судах м.Одеси та в Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області, які мають технічну можливість для її проведення, проте позивачка та її представник не виявили бажання скористатися правилами ст.212 ЦПК України;

-положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб.

Також враховано, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 11 жовтня 2022 року у відсутності сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, який дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зміні, з викладенням його мотивувальної та резолютивної частин в редакції цієї постанови з таких підстав.

Фактичні обставини справи, установлені апеляційним судом

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище- ОСОБА_1 ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 1992 року згідно актового запису №532, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 22 вересня 1992 року відділом запису актів громадянського стану Ізмаїльського міськвиконкому (т.1 а.с.3).

Із змісту останньої відповіді голови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Присакара О.Я. від 08 травня 2019 року за №05-03/21/2019 на звернення Ізмаїльського міськрайонного відділу ДРАЦСРС ГТУЮ в Одеській області видно, що у зв`язку із затопленням архіву, не збереглися журнали реєстрації вхідної кореспонденції Ізмаїльського міського суду Одеської області за 2000 рік, що згідно даних алфавітного покажчика цивільних справ за 2001 рік наявний запис щодо цивільної справи за №2-1583/01 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, що підтверджує наявність на той час в провадження суду такої справи та дає всі підстави вважати, що рішення за №2-1583/01 про розірвання шлюбу між сторонами ухвалювалося судом (т.1 а.с.93).

Апеляційним судом також встановлено, що 06 липня 2000 року в Ізмаїльському міському суді Одеської області за вхідним №2821 зареєстрована заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та за вхідним №2822 зареєстрована позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що підтверджується наявними у справі копіями відповідних заяв ОСОБА_1 (т.1 а.с.16,17).

Відповідно до копії алфавітного покажчика цивільних справ Ізмаїльського міського суду Одеської області за 2001 рік за №1538 зареєстровано справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (т.1 а.с.133-134).

Згідно засвідченого гербовою печаткою суду витягу з рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області суду від 15 лютого 2001 року у справі №2-1538/2001, ухваленого під головуванням судді Волкова Ю.Р., шлюб між сторонами розірвано. Витяг з вказаного рішення містить інформацію, що воно набрало законної сили 26 лютого 2001 року (т.1 а.с.71).

Допитаний 19 червня 2019 року в суді першої інстанції в якості свідка суддя ОСОБА_6 показав, що підпис на витязі з рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області суду від 15 лютого 2001 року про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_2 належить йому; що наявність на зазначеному документі його підпису свідчить про те, що він ухвалював вказане рішення суду (т.1 а.с.102).

21 березня 2001 року ОСОБА_2 звернувся до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м.Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області із заявою про державну реєстрацію розірвання шлюбу на підставі витягу з рішення суду.

У той же день, на підставі витягу з рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області суду від 15 лютого 2001 року про розірвання шлюбу, відділом був складений актовий запис №82 від 21 березня 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та заявнику видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 21 березня 2001 року, а у його паспорті проставлений штамп про розірвання шлюбу (т.1 а.с.63-66,145,146 зв.).

23 лютого 2005 року ОСОБА_1 звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м.Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області із заявою про державну реєстрацію розірвання шлюбу на підставі витягу з рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області суду від 15 лютого 2001 року у справі №2-1538/2001.

У зв`язку з цим відділом доповнено актовий запис про розірвання шлюбу №82 від 21 березня 2001 року відомостями про ОСОБА_1 на підставі наданого нею свого паспорту, в якому був проставлений штамп про розірвання шлюбу та заявниці видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 23 лютого 2005 року (т.1 а.с.4,67-69,70,71).

Таким чином, рішення суду про розірвання шлюбу звернуто до виконання кожним із колишнього подружжя ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

У травні 2018 року ОСОБА_1 , яка вважала себе потерпілою від правопорушень, допущених відповідачем у 2001 році, заявила позовні вимоги до Ізмаїльського міськрайонного відділу ДРАЦСРС ГТУЮ в Одеській області, визначивши свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 у даній справі третьою особою, в яких просила суд:

-визнати протиправними дії відповідача щодо внесення запису про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-анулювати актовий запис №82 від 21 березня 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до актів запису громадського стану громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відновити актовий запис про укладення шлюбу №532 від 22 вересня 1992 року.

Вказані вимоги позивач просила розглянути за правилами адміністративного судочинства на підставі ст.ст.2,5,19,245 КАС України (т.1 а.с.2).

Апеляційний суд зазначає, що від змісту позовної заяви залежить позиція відповідача, котрий, як і позивач, має право на судовий захист, а для реалізації цього права має бути обізнаний з тим, які вимоги до нього заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_1 , складеної на 1 аркуші, видно, що в ній не викладено будь-яких обставин, які б свідчили про протиправність (незаконність) дій у 2001 році відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м.Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, правонаступником якого є Ізмаїльський міськрайонний відділ ДРАЦСРС ГТУЮ в Одеській області.

Крім того, позовна заява містила й вимогу відновити актовий запис про укладення шлюбу №532 від 22 вересня 1992 року, тобто фактично відновити реєстрацію шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим останній мав бути притягнутий позивачкою до участі у справі в якості співвідповідача, а не третьої особи.

Ухвалою від 05 травня 2018 року суддя Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Грубіян Л.І. відкрила провадження у справі за правилами цивільного судочинства, без усунення вказаних недоліків (які так і не були усунуті в подальшому під час розгляду справи по суті, чим порушено права відповідача та третьої особи на захист), та без наведення мотивів чому справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства (а.с.8).

Після відкриття провадження у справі, позивачка уточнила позовні вимоги, які були зведені до того, що вона просила розглядати справу за правилами цивільного судочинства, а також уточнила одну із своїх вимог, а саме: визнати незаконними дії відповідача щодо внесення запису про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.12).

Апеляційним судом також встановлено, що у 2017 році ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , третя особа: Ізмаїльський РВ ГУДМС України в Одеській області, про усунення перешкод в користуванні майном, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2018 року зазначена позовна заява залишена без розгляду на підставі заяви ОСОБА_2 .

У 2017 році ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктами права спільної сумісної власності, визнання права спільної сумісної власності, розподіл спільного нажитого (в період шлюбу та спільного проживання) майна (далі - справа №509/7091/17).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 червня 2018 року провадження у справі №509/7091/17 зупинене до розгляду даної справи №521/971/21 на підставі заяви позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 .

Виходячи з того, що позивачка ОСОБА_1 безпосередньо до відповідача ОСОБА_2 із заявою про анулювання актового запису цивільного стану не зверталася, а також ураховуючи інші обставини, про що докладно буде викладено нижче, апеляційний суд вважає, що у справі №521/971/21 вказані вище позовні вимоги ОСОБА_1 у травні 2018 року заявлено виключно з метою:

-встановлення факту підроблення рішення суду від 15 лютого 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по справі №2-1538/2001, яке, на її думку, Ізмаїльським міським судом Одеської області не приймалося, та на підставі якого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області неправомірно складено актовий запис №82 від 21 березня 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-відновлення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для подальшого вирішення спору між ними про поділ майна.

Тому даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки за характером правовідносин і з урахуванням суб`єктного складу учасників процесу цей спір не є публічно-правовим.

Апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено у повному обсязі з таких підстав.

Частиною 1ст.14 ЦПК України 1963 року (в редакції чинній станом на 21 березня 2001 року) встановлено, що рішення, ухвала і постанова суду або судді, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до п.5.1 Правил реєстрації актів громадського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18 жовтня 2000 року, у редакції станом на 21 березня 2001 року, реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться за письмовою заявою подружжя або одного з них за

пред`явлення копії витягу з рішення суду про розірвання шлюбу, що

набрало чинності, а також паспорта або паспортного документа,

квитанції про сплату встановленої судом суми державного мита.

Наведеними вище доказами встановлено існування рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області суду від 15 лютого 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ухваленого під головуванням судді Волкова Ю.Р., у справі №2-1538/2001.

У позовній заяві ОСОБА_1 не викладено будь-яких обставин, які б свідчили про протиправність (незаконність) дій у 2001 році відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м.Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області.

Ураховуючи наведене, а також те, що відповідно до Правил реєстрації актів громадського стану в Україні, ОСОБА_2 21 березня 2001 року надав до відділу, крім інших необхідних документів, витяг із рішення суду про розірвання шлюбу, що набрало законної сили, відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними дій відповідача щодо внесення запису про розірвання шлюбу.

Дві інші вимоги ОСОБА_1 про:

-анулювання актового запису №82 від 21 березня 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-зобов`язання відповідача внести відповідні зміни до актів запису громадського стану громадян ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та відновити актовий запис про укладення шлюбу №532 від 22 вересня 1992 року,

є похідними від її вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо внесення запису про розірвання шлюбу, а тому у їх задоволенні також слід відмовити.

Крім того, апеляційний суд вважає, що ураховуючи зміст позовної вимоги про відновлення актового запису про укладення шлюбу, ОСОБА_2 повинен був брати участь у справі в якості співвідповідача, а не третьої особи, а тому у задоволенні позову в частині зобов`язання відділ внести відповідні зміни до актів запису громадського стану громадян ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та відновити актовий запис про укладення шлюбу №532 від 22 вересня 1992 року має бути відмовлено і з цієї підстави.

Лист голови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Пепеляшкова С.М. від 16 березня 2018 року, згідно змісту якого за період з 2000 року по 2005 роки позовна заява про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду не надходила, що цивільна справа про розірвання шлюбу між ними не розглядалася та відповідне рішення судом не приймалося (т.1а.с.5), на який посилається позивачка, не є належним та допустимим доказом підроблення рішення суду у цивільній справі №2-1538/2001.

Так, підроблення рішення суду може доводитися належними засобами доказування, зокрема, вироком в рамках кримінального провадження, який судом не виносився.

Відтак, позивачкою не доведено обставини підроблення рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області суду від 15 лютого 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З огляду на викладення апеляційним судом у мотивувальній частині постанови доказів на підтвердження прийняття рішення місцевим судом про розірвання шлюбу (зареєстрована в суді позовна заява ОСОБА_1 про розірвання шлюбу; дані алфавітного покажчику цивільних справ суду за 2001 рік, де за №1538 зареєстровано справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу; витяг з рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області суду від 15 лютого 2001 року у справі №2-1538/2001, ухваленого під головуванням судді Волкова Ю.Р., згідно якого шлюб між сторонами розірвано; покази свідка ОСОБА_6 про ухвалення ним рішення про розірвання шлюбу тощо) сам по собі факт відсутності запису про проведення 15 лютого 2001 року судового засідання щодо розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_2 в журналі судових засідань судді ОСОБА_6 вказаний висновок не спростовують.

Розбіжності у витягу із рішення суду щодо того, хто із подружжя звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу, а також щодо зазначення у вказаному витязі іншого номеру актового запису реєстрації шлюбу між сторонами, можуть бути вирішені судом за заявою ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 , у разі необхідності, постановленням ухвали про виправлення описок після відновлення втраченого судового провадження.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що отримавши від ОСОБА_2 21 березня 2001 року витяг із рішення суду з помилково зазначеним номером актового запису реєстрації шлюбу між сторонами (№357), працівник відділу у актовому запису №82 від 21 березня 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначив його правильний номер (№ 532 ) т.1 а.с.60.

Вирішуючи питання щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З огляду на вказані норми ЦК України, обставини щодо пропуску строку позовної давності не досліджуються апеляційним судом, оскільки позов не підлягає задоволенню з підстав його необґрунтованості.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 липня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну та резолютивну частини в редакції цієї постанови.

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: ОСОБА_2 , про:

-визнання незаконними дії Ізмаїльського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо внесення запису про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-анулювання актового запису №82 від 21 березня 2001 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-зобов`язання Ізмаїльського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести відповідні зміни до актів запису громадського стану громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відновити актовий запис про укладення шлюбу №532 від 22 вересня 1992 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий:

Судді: