Єдиний унікальний номер судової справи 489/7899/21
Номер провадження 22-ц/812/848/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

26 вересня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 27 липня 2022 року, під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщені цього ж суду у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг.

Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримала, у зв`язку із чим станом на 14 листопада 2021 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 30 302 грн. 70 коп., з яких: 24 490 грн. 17 коп. заборгованість за тілом кредиту; 5 812 грн. 53 коп. заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитними коштами.

Посилаючись на викладені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 30 302 грн. 70 коп., а також понесені судові витрати у справі в сумі 2 270 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 липня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором №б/н від 20 листопада 2007 року в розмірі 24 490 грн. 17 коп.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 5 812 грн. 53 коп. заборгованості за простроченими відсотками відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 834 грн. 57 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що між позивачем та відповідачем існують договірні правовідносини щодо повернення позичальником тільки основної суми кредиту. Доказів погоджених між сторонами розмірів відсотків за користування кредитними коштами позивачем суду не надано.

Не погодившись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення відсотків, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а в іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення в частині задоволених вимог про стягнення основної суми кредиту сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що районний суд, відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом, не врахував, що заява позичальника містить проценту ставку у розмірі 3% на місяць.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив залишити судове рішення в оскаржуваній частині без змін. Також звертав увагу на те, що суд першої інстанції помилково стягнув судовий збір з відповідача, оскільки остання є особою з інвалідністю другої групи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам не відповідає.

Так, вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір про надання банківських послуг. Позивачем надані належні докази стосовно заборгованості позичальника за основною сумою кредиту, але підстав для стягнення процентів за вищевказаним договором - немає, так як відповідачем такі умови кредитного договору з кредитором не узгоджувалися.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, проте його висновки щодо відмови у стягненні процентів та результату вирішення справи в цій частині, вважає неправильними, не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

З матеріалів справи убачається, що 20 листопада 2007 року ОСОБА_1 звернулась до ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого позивач, з метою отримання банківських послуг та підписала заяву без номеру, за умовами якої отримала кредитні кошти у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому кредитний ліміт банком неодноразово збільшувався та зменшувався (а.с.17,18).

При цьому, вказана заява визначає, зокрема, ставку процентів за користування кредитом у розмірі 3% на місяць (тобто 36% річних).

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

Ухвалюючи судове рішення у даній справі в частині відмови у стягненні процентів суд першої інстанції, помилково послався на те, що заява позичальника не містить умови щодо процентної ставки.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів на погодження позичальника сплатити проценти у розмірі 3% на місяць за користування кредитними коштами, не відповідає матеріалам справи. А тому рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Між тим, згідно розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що банк з 12 лютого 2008 року нараховував відсотки у розмірі 36.0% річних, з 01 січня 2013 року 30% річних, з 01 вересня 2014 року 34.80% річних, з 01 квітня 2015 року 43.20 % річних, 01 червня 2015 року 30% річних, 21 червня 2015 року 34.8% річних, 23 серпня 2016 року 43.2% річних, 01 серпня 2020 року 42% річних (а.с.4-10,11-15).

Так, ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

З матеріалів справи та заяви позичальника убачається, що на час укладання кредитного договору діяла базова процентна ставка по кредиту 3% на місяць (36% на рік), яка в подальшому була змінена банком в односторонньому порядку, при цьому, вказане з позичальником у письмовому вигляді не узгоджувалося (вказане позивачем не спростовано).

Таким чином, заборгованість по процентам, повинна розраховуватися виходячи із фіксованої ставки 3% на місяць (36% на рік).

На запит апеляційного суду позивачем надано новий розрахунок виходячи з узгодженої процентної ставки, відповідно до якого заборгованість за відсотками в загальній сумі складає 13 032 грн. 42 коп.

Між тим, при пред`явлені позову банк просив стягнути заборгованість з відповідача за відсотками в загальному розмірі 5 812 грн. 53 коп., а тому колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по процентам в межах позовних вимог у розмірі 5 812 грн. 53 коп.

Отже, оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на умови кредитного договору в частині процентів, а тому неправильно визначив обсяг відповідальності ОСОБА_1 , то, на думку колегії суддів, судове рішення в частині відмови у стягнення процентів з відповідача ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому є усі підстави для його скасування в цій частині у відповідності до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення нового судового рішення про стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за процентами в розмірі 5 812 грн. 53 коп., яка утворилась станом на 14 листопада 2021 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Разом з тим, аргументи наведені представником відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про помилковість розподілу судових витрат заслуговують на увагу.

Відповідно до частин 1,2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст.141 ЦПК України.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Така позиція аналогічна висновку, який наданий Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-152цс17.

До відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача надав медичну довідку до акту огляду МСЕК від 21 січня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи (а.с.104-105).

За такого відповідач, який є інвалідом II групи, відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від сплати судового збору і мав такий статус на день ухвалення судового рішення судом першої інстанції.

В порушення вимог ст.81 ЦПК України відповідач докази щодо наявності у неї підстав звільнення від сплати судового збору суду першої інстанції не надала, а тому суд першої інстанції був позбавлений можливості провести розподіл судових витрат з урахуванням обставин щодо звільнення відповідача від судового збору.

Проте, суд апеляційної інстанції з метою захисту прав відповідача, який відноситься до незахищених верст населення і на день постановлення рішення судом першої інстанції був звільнений від сплати судового збору, вважає за можливе з урахуванням встановлених обставин та положень ст.376 ЦПК України змінити рішення суду в частині розподілу судових витрат, зазначивши про компенсацію позивачу сплаченого судового збору за подання позовної заяви за рахунок держави в повному обсязі у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, за правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга по суті вирішених позовних вимог підлягає частковому задоволенню, то витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 липня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, буд. №1Д), заборгованість по процентам в розмірі 5 812 (п`ять тисяч вісімсот дванадцять) грн. 53 коп., яка утворилась станом на 14 листопада 2021 року за кредитним договором від 20 листопада 2007 року.

Заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 липня 2022 року в частині визначення розміру судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції змінити.

Сплачений Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, буд. №1Д) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. (платіжне доручення №PROM8BN255 від 18 листопада 2021 року) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Сплачений Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, буд. №1Д) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) грн. (платіжне доручення №PROM2BJ5H2 від 22 серпня 2022 року) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: С.Ю. Колосовський

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 27 вересня 2022 року