Номер провадження: 22-ц/813/5623/22
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованого Одеського санаторія «Салют» про визнання наказів незаконними та скасування, визнання рішення незаконним та скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позвоом до Спеціалізованого Одеського санаторія «Салют» про визнання наказів незаконними та скасування, визнання рішення незаконним та скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Спеціалізованого Одеського санаторія «Салют» про визнання наказів незаконними та скасування, визнання рішення незаконним та скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року повнісю і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу, Спеціалізований Одеський санаторій «Салют», посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17.11.2021 року без змін.
В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 08.09.2022 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками секретаря судового засідання.

Від Спеціалізованого Одеського санаторія «Салют» 07.09.2022 року як на електрону пошту так і до канцелярії апеляційного суду надійшли клопотання, у яких директор санаторію ОСОБА_2 просить відкласти розгляд справи на той час, коли буде можливо присутність представника у судовому засіданні чи, коли воєнний стан буде скасовано/припинено.
Проте вказані клопотання задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2500-IX від 15 серпня 2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

В Україні продовжується агресія РФ і тривають воєнні дії, а відтак відкладення розгляду справи на період дії воєнного стану, буде суперечить завданням цивільного судочинства.
При цьому суд враховує, що відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Також слід зазначити, що згідно з розпорядженням голови Одеського апеляційного суду №1 від 02.03.2022 в Одеському апеляційному суді запроваджено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану, відповідно до якого робота суду апеляційної інстанції здійснюється шляхом здійснення розгляду термінових справ, зокрема, пов`язаних із питаннями обороноздатності держави, забезпеченням режиму воєнного стану, мобілізації, розглядом клопотань щодо негласних слідчих (розшукових) дій та оперативно-розшукових заходів та інших питань, які потребують термінового вирішення, а також тимчасово (на час воєнного стану) обмежено допуск в приміщення суду осіб, які не є учасниками судових засідань.
Разом із тим, зазначеним розпорядженням, з огляду на обмеження подання учасниками провадження заяв про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або небезпеку для життя, розгляд справ дозволено продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду або в режимі відеоконференції.
Посилання сторін, що вони не можуть взяти участь у судовому засіданні через введення на території України воєнного стану не є підставою для відкладення розгляду справи.
Одеський апеляційний суд працює в режимі воєнного стану, розглядає справи за розкладом та обробляє поштову кореспонденцію кожного дня.
Таким чином, приймаючи до уваги розумний строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду, відсутність клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, а само по собі введення в країні воєнного стану без конкретизації причин неможливості розгляду справи, не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представника спеціалізованого Одеського санаторію «Салют», який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2012 року позивач на підставі наказу № 126-к від був прийнятий на роботу на посаду сторожа до Спеціалізованого Одеського санаторію «Салют».

25 вересня 2020 року п. 1 наказу по Закладу № 57 про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника АГЧ Позивачу була оголошена догана, в якому було вказано «Оголосити догану сторожу ОСОБА_1 за невиконання пунктів робочої інструкції сторожа, а саме: 1.4; 1.6; 2.4; 2.5; 2.29; 2.30; 2.31».

Відповідно до доповідної записки підсобного робітника ОСОБА_3 на ім`я директора санаторію на робочому місці ОСОБА_1 було виявлено виключений блок живлення відеокамер через що не здійснювався контроль за територією впродовж приблизно 3-х годин, що свідчить про недбале відношення (бездіяльність) Позивача до своїх функціональних обов`язків та порушення п.2.29 Робочої інструкції сторожа. Позивачеві було запропоновано надати письмові пояснення щодо встановлених фактів недбалого відношення до своїх функціональних обов`язків, надавати які він відмовився, про що складено акт начальником відділу кадрів ОСОБА_4 в присутності заступника головного бухгалтера ОСОБА_5 ( Акт від 24.09.2020 року).

Згідно рапорту заступника директора з АГЧ ОСОБА_6 від 21.09.2020 року, Позивач відмовився від проходження інструктажу на тему як діяти, якщо спрацьовує пожежна сигналізація,в порушення п.2.30, п.2.31 Робочої інструкції сторожа.

На виконання доручення Мінсоцполітики України щодо посилення контролю за станом безпеки на важливих об`єктах та об`єктах з масовим перебуванням громадян в санаторії була проведена нарада стосовно недопущення можливих загроз терористичного характеру та посилення охорони у Спеціалізованому Одеському санаторію «Салют» (Протокол №1 від 11.02.2021 року) згідно до Наказу №10 від 25.01.2021 року.

На цій нараді з працівниками було проведено заняття на тему: «Дії працівників установ при загрозі терористичних актів» та позаплановий інструктаж з виконання посадових обов`язків. Також відповідно до п.3.3-3.5 зазначеного вище протоколу наради сторожам необхідно було оновити знання щодо інструкцій, схем обходів, наказів, які знаходяться на кожному посту с записом під підпис, що ознайомлений не пізніше 20 лютого 2021року; зосереджуватися на обходах, дотримуватися графіка та маршруту; під час вахти не відволікатись на стороні речі і т.п.

З метою контролю виконання вказаних заходів 04.03.2021 року начальником відділу кадрів ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_7 було здійснено обхід 4х постів охорони санаторію. Під час останнього було виявлено, що сторож ОСОБА_1 до того часу не виконав вимог пункту 3.3. протоколу наради від 11.02.2021 року. і жодного підпису його не має.

Письмові пояснення надати відмовився (Акт про відмову надання письмових пояснень від 04.03.2021 року). За цим фактом була складена службова записка від 04.03.2021 року та доведена до відома директора санаторію.

Керуючись ст. 147 КЗпП України, на підставі службової записки начальника відділу кадрів ОСОБА_4 та за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме, не виконання розпоряджень адміністрації санаторію та керівників структурних підрозділів було видано Наказ по Спеціалізованому Одеському санаторію «Салют» № 22 від 05.03.2021 року Про притягнення до дисциплінарної відповідальності (оголошення догани) сторожу ОСОБА_1 .

Позивач ознайомитись з Наказом по Спеціалізованому Одеському санаторію «Салют» № 22 від 05.03.2021 року Про притягнення до дисциплінарної відповідальності (оголошення догани) відмовився, про що в присутності директора санаторію ОСОБА_8 було складено Акт від 12.03.2021 року.

Відповідно до Наказу по Спеціалізованому Одеському санаторію «Салют» №157-к від 07 травня 2021 року про припинення трудового договору (контракту) сторожа ОСОБА_1 було звільнено з 08 травня 2021 року по п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором.

23.08.2021 року директором Спеціалізованого Одеського санаторію «Салют» було видано подання про надання дозволу або відмови в дачі згоди на звільнення працівника сторожа ОСОБА_1 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

03.09.2021 року на засіданні Первинної Профспілкової організації Спеціалізованого Одеського санаторію «Салют» було видано Протокол № 14 за поданням директора, згідно якого організацією було надано згоду на звільнення сторожа ОСОБА_1 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що оскільки процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України було дотримано відповідачем, оскажуваний наказ відповідає вимогам КЗпП України, тому у задоволені позову відповідача слід відмовити.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, ч.1 ст. 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 23 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Таким чином, при звільненні працівника з підстав, передбачених нормою п. 3 ст. 40 КЗпП України, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Крім того, необхідно з`ясувати, систематичне невиконання яких саме трудових обов`язків позивачем передувало його звільненню.

Отже, для звільнення працівника на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, необхідна наявність таких умов, як протиправність дій або бездіяльність працівника, його вина та систематичність порушень. При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним.

За змістом закону, звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України є крайньою мірою, коли подальше залишення на роботі порушника трудової дисципліни суперечить інтересам установи. При визначенні наявності вини працівника в невиконанні або неналежному виконанні обов`язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку або посадовими інструкціями, необхідно враховувати об`єктивні причини.

Порушення трудової дисципліни - це невиконання або виконання на неналежному рівні працівником покладених на нього трудових обов`язків.

Крім того, порушенням трудової дисципліни вважається недотримання під час виробничого процесу правил поведінки, встановлених чинним законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями роботодавця.

Під вчиненням дисциплінарного проступку мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього законодавством, колективним договором, трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо за ці діяння не передбачається кримінальна відповідальність.

Отже, законодавством передбачено, що підставою застосування дисциплінарного стягнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Судовим розглядом справи встановлена систематичність невиконання відповідачем ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, що підтверджується:

- наказом № 57 від 25.09.2020 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника АГЧ, сторожа ОСОБА_1 », в п. 1 якого зазначено: «Оголосити догану сторожу ОСОБА_1 за невиконання пунктів робочої інструкції сторожа, а саме: 1.4; 1.6; 2.4; 2.5; 2.29; 2.30; 2.31» (а.с. 76);

- наказом № 22 від 05.03.2021 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності (оголошення догани) сторожу ОСОБА_1 », в п. 1 якого зазначено «Оголосити догану сторожу ОСОБА_1 за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку» (а.с. 77).

З урахуванням наведенного, апеляційний суд погоджується із висновком суду про систематичність невиконання відповідачем без поважних причин обов`язків, передбачених трудовим договором, у звязку із чим, відповідачем на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України було видано наказ №157-к від 07.05.2021 року (Розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) сторожа ОСОБА_1 та його звільнення з 08 травня 2021 року по п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором (а.с. 78).

Крім того, судом також зазначено, що за результатами розгляду питання щодо надання згоди або відмови, на звільнення позивача профспілковий комітет прийняв рішення про надання згоди на звільнення працівника сторожа - ОСОБА_1 , що також підтверджується протоколом № 14 засідання Первинної Профспілкової органзації Спеціалізованого Одеського санаторія «Салют» від 03 вересня 2021 року (а.с. 128-129).

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд в рішенні вказує, що він був прийнятий відповідачем на посаду сторожа, але при цьому не дає оцінку данної роботи, що впроваджена відповідачем. Зокрема, апелянт зазначає, що в додатку №1 до Колективного договору, що існує у Відповідача, зазначено, що робота сторожа цілодобова - 24 години, по змінна і відноситься до Переліку посад, робіт та професій зі зміним графіком, при роботі на яких застосовується метод підсумованого робочого часу - рік. В п.5.2 додатку №11 «Правил внутрішнього трудового розпорядку» до цього договору, вказано: «тривалість робочої зміни - 24 години (початок роботи з 8.00 до 24.00 та з 00.00 до 8.00 наступного дня: перерва на харчування - без відриву від виконання функціональних обов 'язків; перерва між змінами - 72 години).

Апелянт вказує, що суд не звернув увагу, що дана норма Правил протирічить ст.66 КЗпП України - «Перерва для відпочинку і харчування», оскільки ні в прийнятих Відповідачем Правилах внутрішнього трудового розпорядку, ні в робочій інструкції сторожа не вказаний час початку і закінчення перерви для відпочинку і харчування, а також не вказана причина чому таку перерву не можна встановити.

Разом з тим, такі доводи апелянта є необгрунтованими, з огляду на таке.

Так, з наявної у матеріалах справи Інструкції з охорони праці для сторожевої охорони, затвердженої Наказом директора Спеціалізованного Одеського санаторію «Салют» від 31.01.2020 року у п. 3.1. зазначено, що сторож при несені служби зобовязаний: безвідлучно перебувати на обєкті (а.с. 36).

Відповідно до Додатку №2 Робочого часу для працівників санаторію, з 13.00 до 14.00 встановлено час обідньої перерви для адміністрації, адміністративно господарської частини (до якої входять сторожа), технічної частини (а.с. 102).

Крім того, відповідно до Додатку 11 Правил внутрішнього трудового розпорядку до Колективного договору, умови праці сторожа передбачають можливість приймання їжі протягом зміни без відриву від робочого місця, що встановлено керівництвом санаторію за погодженням з виборним органом Первинної профспілкової органцізації та відповіжають нормам ст. 66 КЗпП України.

Більш того, зазначені доводи жодним чином не спростовують основні докази, які стали підставами для звільнення ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не звернув уваги на те, що він являється інвалідом ІІІ групи і при прийманні його на роботу сторожем він тільки був ознайомлений з посадовою інструкцією, але згоди на роботу в нічний час у нього не отримували і не перевіряли чи він може по медичним рекомендаціям виконувати обовязки сторожа в нічний час, що протирічить ч.2 ст. 55 КЗпП України є також необгрунтованими та безпідставними.

Так, згідно положень ч. 2 ст. 55 КЗпП України «Заборона роботи в нічний час», визначено, що робота осіб з інвалідністю у нічний час допускається лише за їх згодою і за умови, що це не суперечить медичним рекомендаціям.
Для підтвердження факту інвалідності роботодавець має зажадати від кандидата на посаду відповідний документ, що містить рекомендації щодо умов і характеру роботи, яку він може виконувати.
Відповідно до ст. 7 Закону від 06.10.05 р. № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність і ступінь утрати здоров`я повнолітніх хворих установлює медико-соціальна експертна комісія (далі - МСЕК) за результатами відповідної експертизи. Документом, що підтверджує інвалідність та містить висновок щодо умов і характеру роботи, є довідка МСЕК, яку видають за формою, затвердженою наказом МОЗ від 30.07.12р. № 577.
Так, як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти доводів позовної заяви, відповідачем було подано до суду відзив на позову заяву, у якому останній зазначив, що при прийомі на роботу позивачем була надана довідка до акту огляду МСЕК серії 10ААА № 647886 від 29.08.2011 року, в якій зазначено, що особа є інвалідом 3 групи, а у висновках про умови та характер праці нічого не сказано про заборону роботи в нічний час. Крім того, відповідач зазначив, що підписуючи заяву про прийняття на роботу, позивач був ознайомлений з функціональними обов`язками сторожа, які включають в себе і роботу в нічний час і тому своїм підписом дав згоду на таку роботу.
Окрім того, позивач в апеляційній скарзі також підтверджує той факт, що його було ознайомлено з посадовою інструкцією.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду, яку він висловів у постанові від 22.07.2020 року при розгляді справи №554/9493/17, де зазначив, що наказ про притягнення до дисціплінарної відповідальності не повинен бути коротким і з нього має бути зрозуміло, за що саме працівника притягнуто до відповідальності, тобто необхідно було відобразити дату та суть дисціплінарного проступку із зазначенням положень нормативних актів та інших документів, які порушив працівник. Зокрема ОСОБА_1 вказує, що в наказі нічого не сказано коли і який дисциплінарний проступок він здійснив, а перераховані тільки пункти його робочої інструкції, які він нібито порушив.

Так, апеляційний суд зазначає, що Законом не встановлено форму наказу про накладання дисциплінарного стягнення. Відсутні і спеціальні вимоги щодо обсягу, змісту і структури, тому наказ відається в довільній формі, за винятком тих випадків, коли стягненням є звільнення.

З наказу № 57 від 25 вересня 2020 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника АГЧ, сторожа ОСОБА_1 » вбачається, що в ньому вказані пункти, які свідчать про невиконання ОСОБА_1 функціональних обов`язків відповідно робочої інструкції, з якою він був ознайомлений під підпис та розпоряджень безпосереднього керівника ОСОБА_6 , а в наказі № 22 від 05 березня 2021 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності (оголошення догани) сторожу ОСОБА_1 » зазначено невиконання ним розпоряджень адміністрації санаторію та керівників структурних підрозділів.

Є необґрунтованими й доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не тільки не надано правову оцінку виданого 07.05.2021 року наказу №157-к (розпорядження) «Про припинення трудового договору (контракту) сторожа ОСОБА_1 та його звільнення з 08 травня 2021 року по п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, але і не досліджено підстави видачі цього наказу. Крім того, як зазначає апелянт, в цьому наказі не вказано коли ОСОБА_9 систематично не виконував без поважних причин і яких само покладених на нього трудовим договором обовязків та не долучено які небудь матеріали, що могли стати підставою для притягнення його до дисціплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, сторож ОСОБА_1 був звільнений відповідно до п.3 ст.40 КЗгіП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим довором, підставою для чого стали дві попередні догани та нові факти ігнорування ним своїх функціональних обов`язків, що могли призвести до трагічних наслідків та поставити під загрозу життя людей, про що свідчить доповідна записка заступника директора з АГР ОСОБА_6 .

При цьому слід зазначити, що форма Наказу про припинення трудового договору є типовою, затвердженою наказом Держкомстату України від 5 грудня 2008 р. №489, а тому твердження позивача про те, що Наказ №157-к від 07 травня 2021 року повинен містити іншу інформацію, ніж та, яка в ньому міститься, є невірними.

Інші доводи висновків суду не спростовують та зводяться лише до припущень, що не підтверджені жодними доказами і жодним чином не спростовують основні докази, які стали підставами для звільнення ОСОБА_1 на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ІДПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №. 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованого Одеського санаторія «Салют» про визнання наказів незаконними та скасування, визнання рішення незаконним та скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 22.09.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева