З а о ч н е р і ш е н н я
19 жовтня 2022 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
в складі головуючого судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі Бучка В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровський цивільну справу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась 23 грудня 2021 року до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку.
Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 20.11.1998 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вона стала власницею жилого будинку АДРЕСА_1 , після чого у вказаному будинку були зареєстровані її донька з зятем, онуки. В липні 2021 року позивачка ОСОБА_1 вирішила скласти заповіт, однак дізналась, що на теперішній час власником зазначеного вище будинку є її зять - ОСОБА_2 на підставі договору дарування серії ВАО №030826 від 05.08.2003 року, який був посвідчений на підставі довіреності, яку позивачка ніколи не підписувала, більш того в Петрівській сільській раді, де була посвідчена довіреність позивачка ОСОБА_1 ніколи не проживала.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, проте адвокат Єфименко Н.В., яка діє в її інтересах, надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
Згідно до п.п. 6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Комінтернівського районного суду Одеської області, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.
Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно Договору дарування жилого будинку серії ВАО №030826, посвідченого 05.08.2003 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєвою Т.М., ОСОБА_1 , від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_3 було подаровано ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав позивачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Сминтиною І.В., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу 20 листопада 1998 року за №2240 і зареєстрованого в Білгород-Дністровському міжміському бюро технічної інвентаризації 01 березня 1999 року за №1-17.
Згідно повідомлення Старокозацької сільської ради №1379 від 23.11.2021 року, в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Петрівської сільської ради за 2003 рік запис щодо посвідчення довіреності від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 за реєстровим номером №78 від 09.06.2003 року не вносився. Примірник запитуваної довіреності у справах Петрівської сільської ради за 2003 рік не зберігається.
Отже, спірний договір дарування житлового будинку посвідчений 05.08.2003 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстрований в реєстрі за №2705, був вчинений на підставі довіреності, яку позивачка ОСОБА_1 не посвідчувала та яка не зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій Петрівської сільської ради.
Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 62 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють.
Як передбачено ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Згідно ст. 63 ЦК УРСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою.
Як передбачено ст. 64 ЦК УРСР, довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
У відповідності до ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України по справі №6-2552цс16 від 25.03.2017 року, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно із п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Згідно абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.
Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно ч.1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.
Зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_1 дізналась про існування оспорюваного договору лише в липні 2021 року, пропущений нею строк для звернення до суду з позовною заявою підлягає поновленню.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 62, 63, 64, 243 ЦК УРСР, ст. 728 ЦК України, ст.ст. 2, 13, 82, 263, 280-281, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку - задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку.
Визнати недійсним договір дарування жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , діючої за довіреністю, посвідченою Петрівською сільською радою 09 червня 2003 року за реєстровим №78 від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , посвідчений 05 серпня 2003 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Тетяною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №2705.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 908,00 грн..
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Шевчук Ю.В.