Справа № 486/610/21
Провадження № 22-ц/812/832/22
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 вересня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Ковальському Є.В.,

за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Южноукраїнського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Далматовою Г.А., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

13 квітня 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 07 вересня 2007 року було укладено кредитний договір № NKUCGA00000146, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 64000 доларів США на термін до 06 вересня 2017 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановлених кредитним договором.

Однак, відповідач в порушення умов договору, свої зобов`язання своєчасно не виконував, в результаті чого утворилася заборгованість за кредитом, відсотками, комісією.

17 липня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 грудня 2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Між тим, винесення вказаного рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконанням ним грошових зобов`язань.

Прострочена заборгованість складає 49 652.53 доларів США.

Посилаючись на приписи ч.2 ст.625 ЦК України та те, що за рішенням суду від 01 грудня 2011 року звернуто стягнення за кредитним договором на заборгованість за період з 07 вересня 2007 року по 07 червня 2011 року, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість, яка складається із 3% річних від простроченої суми у розмірі 14 254.99 доларів США за період з 17 липня 2011 року по 10 лютого 2021року, що за курсом 27,64 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 лютого 2021 року складає 394007,92 грн. та судові витрати.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року, з врахуванням ухвали цього суду від 03 серпня 2022 року про усунення описки, у задоволені позову відмовлено.

Мотивуючи відмову суд першої інстанції посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за основним та похідним зобов`язанням, умовами договору встановлені проценти по сплаті за прострочення грошового зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості та трьох відсотків річних є безпідставними.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції АТ КБ «Приватбанк» оскаржив його в апеляційному порядку.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначав, що висновки суду є помилковими та незаконним, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема зазначав, що аналіз ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржником не виконано, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього кодексу, за весь час прострочки.

А відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошових зобов`язань.

Більш того, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується трьома роками, які передували подачі позову.

З огляду на те, що кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, то 3% річних підлягають стягненню з відповідача в межах строку позовної давності, а саме за три роки перед звернення до суду.

Зважаючи на таке, позивач просив про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилається на законність та обґрунтованість судового рішення, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від відповідача через систему електронний суд надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Зважаючи на таке та в силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України, їх неяка не перешкоджає розгляду справи за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилаючись на те, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 грудня 2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Між тим, винесення вказаного рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір дії до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконанням ним грошових зобов`язань. Оскільки є просточена заборгованість, позивач просив стягнути на свою користь 3% річних від простроченої суми за період з 18 липня 2011 року по 10 лютого 2021 року.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за основним та похідним зобов`язанням, умовами договору встановлені проценти по сплаті за прострочення грошового зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості та трьох відсотків річних є безпідставними.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 07 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого АТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір № NKUCGA00000146 відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача кредит в сумі 70400.00 доларів США на наступні цілі: будівництво котеджу у розмірі 64000,00 дол. США, а також на сплату страхових платежів у розмірі 6400,00 дол. США., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості, 1,5 % винагорода за надання фінансового інструменту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати з кінцевим терміном повернення 06 вересня 2017 року.

Період сплати коштів на погашення кредиту з 21 по 28 числа кожного місяця.

З метою забезпечення виконання умов за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 07 вересня 2007 року, згідно якого позивач надав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 ) що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Однак, відповідач належним чином не виконував свої обов`язки, у зв`язку з чим станом на 07 червня 2011 року утворилася заборгованість.

17 липня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 грудня 2011 року, яке рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 року в частині задоволених вимог змінено - звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором від 7 вересня 2007 року укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 , а саме на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 91,8 кв.м., житловою - 58,1 кв.м., та яка належить на праві власності ОСОБА_1 , для задоволення вимог Банку в розмірі 90606,03 долара США, заборгованості станом на 7 червня 2011 року, з яких: 59407,44 доларів США заборгованості за кредитом, 16504,12 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 2176 доларів США заборгованості по комісії, 8174,02 долара США пені, 4344,45 доларів США штрафу, фіксованої частини та процентної складової, шляхом продажу квартири публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві з наданням банку всіх повноважень необхідних для здійснення купівлі-продажу, з початковою ціною для подальшої реалізації предмета іпотеки в 404000 грн. (а.с.4- 5).

В частині відмови у задоволені позову щодо виселення відповідача рішення суду першої інстанції залишено без змін.

30 жовтня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» як продавцем від імені ОСОБА_1 на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області №2-599/2011 від 01 грудня 2011 року та ТОВ «Естейт Селінг» як покупцем був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. У той же день відомості про зміну власника були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 липня 2019 року скасовано рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 березня 2019 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «ЕстейтСелінг» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та ухвалено нове рішення, яким частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 жовтня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ЕстейтСелінг». Постанова набрала законної сили 25 липня 2019 року (а.с.125-127).

30 грудня 2017 року приватним нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №39065314 від 30 грудня 2017 року на квартиру квартири АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк»; запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис № 24255223 від 27 грудня 2017 року.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 квітня 2021 року та додатковим рішенням цього ж суду від 16 липня 2021 року визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Верби В.М. №39065314 від 30 грудня 2017 року про державну реєстрацію права власності на квартиру квартири АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», скасовано державну реєстрацію права власності у державному реєстрі прав на нерухоме майно, запис №24255223 від 27 грудня 2017 року, скасовано запис про державну реєстрацію права власності №24255223 від 27 грудня 2017 року, зобов`язано приватного нотаріуса внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності, поновлено відомості у Державному реєстрі прав на нерухоме майно на спірну квартиру, що передували скасованим записам /а.с.125- 127,128-129/.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч.1статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами 1, 3 ст.33 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк АК КБ «Приватбанк», використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно дост.1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився і суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» .

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню тільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припинив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі №916/190/18, від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням 3% річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач скористався наданим йому ч.2 ст.1050 ЦК України правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому, звернувшись у липні 2011 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення за заставлене майно.

Таким звернення позивач засвідчив зміну порядку, умов і строків дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважав, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Оскільки за рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в повному обсязі, то позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення з ОСОБА_1 боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак позивач має право на отримання сум, передбаченихст.625 ЦК України.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Порядок відліку позовної давності наведено у ст.261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а як вбачається, ані рішення суду про звернення стягнення на майно в примусовому порядку не виконано, ані добровільно заборгованість за кредитним договором повністю не погашена, отже зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором не припинилося.

Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

У кредитному договорі № NKUCGA0000014 від 07 вересня 2007 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Як вбачається із рішення суду від 01 грудня 2011 року, судом із наданого позивачем розрахунку встановлено, що станом на 07 червня 2011 року заборгованість ОСОБА_1 становить 90 606.03 доларів США, що еквівалентно 722130 грн.03 коп. Позивачем в позовній заяві було визначено, крім зазначеного загального розміру заборгованості в доларах США та зазначено її гривневий еквівалент, так і її складові: заборгованості за кредитом - 59407.44 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 16504.12 дол. США, заборгованості по комісії - 2176 доларів США, пені - 8174,02 дол. США, штрафу, фіксованої частини та процентної складової - 4344,45 дол. США .

Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому суд враховує, що, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведені вище приписи чинного законодавства, з урахуванням актуальних на дату розгляду справи правових позицій Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що на користь позивача із відповідача підлягають стягненню 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором, з врахуванням сплачених сум на виконання кредитних зобов`язань, за період з 18 липня 2011 року по 10 лютого 2021 року становить 49652.35 дол. США (а.с.5-6). Сума заборгованості зменшена за рахунок часткового погашення за кредитним договором, в тому числі, і зарахування коштів від реалізації предмета іпотеки. Таке спростовує посилання суду першої інстанції про ненадання позивачем інформації щодо реалізації майна та перерахування боргу.

Тобто, зобов`язання відповідача перед банком за Кредитним договором не припинилося.

Як вбачається із матеріалів справи, з вказаним позовом позивач звернувся до суду 13 квітня 2021 року, а відтак сума 3% річних за ст.625 ЦК України має розраховуватися з суми боргу станом на 10 лютого 2021 року, але за період з 13 квітня 2018 року по 10 лютого 2021 року, а не з 18 липня 2011 року, як безпідставно зазначив позивач у позові, тобто в межах трьох років, що передували зверненню до суду з цим позовом.

Таким чином, з ухваленням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки 01 грудня 2011 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та досі триває. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, в межах строку позовної давності тобто за період 13 квітня 2018 року по 10 лютого 2021 року.

За такого сума процентів за ст.625 ЦК України, належних позивачеві від відповідача за вказаний період становить:

49652.35 дол. США x 3% x 1035 дн : 365 дн.: 100% = 4223.85 дол.США

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов`язання є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню на користь позивача три відсотки річних за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № NKUCGA00000146 від 07 вересня 2007 року за період з 13 квітня 2018 року по 10 лютого 2021 року у розмірі 4223.85 доларів США.

Доводи апеляційної скарги щодо підставності заявлених вимог про стягнення 3% річних на прострочену суму, оскільки правовідносини є триваючими та стягнення 3% річних в межах трирічного строку позовної давності є слушними.

В той же час, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, у зв`язку з тим, що строк дії кредитного договору визначений самим договором 06 вересня 2017 року, а кінцевий строк виконання відповідно до умов договору необхідно обчислювати із визначеного дня останнього платежу 28 серпня 2017 року із додаванням 120 календарних днів на погашення заборгованості відповідно до п.7.1 договору, а відтак останній день виконання зобов`язання наступив 26 грудня 2017 року, колегія суддів вважає помилковим, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та ухваленню нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем за подачу позовної заяви у сумі 5910 грн.12 коп. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 8865 грн.

Оскільки позовні вимоги позивача та апеляційна скарга задоволено частково, а саме на 29.63 %, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1751 грн.16 коп. за суд першої інстанції та 2626 грн.74 коп. за подачу апеляційної скарги, а всього 4377 грн.90 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»() три проценти річних від простроченої суми у розмірі 4223 (чотири тисячі двісті двадцять три) долари США 85 центів та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4377 (чотири тисячі триста сімдесят сім) грн. 90 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 28 вересня 2022 року.