Справа № 344/720/21
Провадження № 22-ц/4808/975/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представників ОСОБА_1 адвокатів Бандури В.О. та

Іваницьких Ю.В.,

представника ОСОБА_2 адвоката Чмихова Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бандури Володимра Олексійовича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 червня 2022 року ухвалине у складі судді Польської М.В. у м.Івано-Франківськ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілія Богданівна про визнання недійсним договору дарування та такого, що є удаваним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В.О. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілія Богданівна про визнання недійсним договору дарування та такого, що є удаваним,

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 - до зміни прізвища ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та його дружина ОСОБА_4 25 березня 2009 року подарували ОСОБА_5 належну їм на праві власності в рівних частках двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Укладаючи вказаний договір, позивач вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за подружжям та надасть право довічного користування квартирою, підтвердженням чого є п.2 договору «право ОСОБА_3 довічно користуватися відчужуваною часткою квартири…». Такий договір суперечить вимогам ст.717 ЦК України, а також такий договір є удаваним внаслідок помилки позивача щодо природи правочину у віці 77 років (1932 р.н.). Вважав, що обдаровувана ОСОБА_2 є донькою дружини ОСОБА_4 (від першого шлюбу) тому і був довірительський характер стосунків між сторонами. Після укладення спірного договору відповідач участі в утриманні майна не брала, комунальні послуги не сплачувала, у квартиру не вселялась та перебуває за кордоном, допомоги не надає жодної, всі видатки несе позивач як до, так і після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 дружини ОСОБА_4 . Протягом листопада-грудня 2020р. відповідач, через погіршення стосунків в зв`язку з іншою судовою справою (між позивачем та сином відповідача щодо успадкування земельної ділянки після смерті дружини ОСОБА_4 з подальшим продажем її та прийнятого судового рішення 26.09.2019р. на користь ОСОБА_1 ) погрожує продажем квартири та виселенням позивача, і саме з цього часу позивач ствердує, що дізнався про можливість виселення через укладення саме договору дарування квартири. Просив визнати договір дарування від 25 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсним на підставі того, що останній не відповідає вимогам ст. 717 Цивільного кодексу та є удаваним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілія Богданівна про визнання недійсним як такого, що є удаваним договору дарування від 25.03.2009р., укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В.О. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права й ухвалив незаконне рішення. Вказує, що згідно абз.3 п.2 Договору дарування квартири, обдаровувана зобов`язується надати ОСОБА_3 та ОСОБА_7 право довічного користування відповідною часткою Дарунку . Вказаний в абз.3 п.2 Договору дарування квартири обов`язок відповідача суперечить положенням чинного законодавства України, а саме ч.2 ст.717 ЦК України, так як встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, тому не є договором дарування. В даному випадку, спірний договір дарування створив зобов`язання не тільки для дарувальників, а й для обдаровуваної, які вбачаються у зобов`язанні останньої надати ОСОБА_3 та ОСОБА_7 право довічного користування відповідною часткою дарунку. Вважає, що суд першої інстанції помиляється у своїх висновках щодо" відсутності у договорі дарування застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам", оскільки законодавець встановлює, що обов`язок обдаровуваної вчинити будь-яку дію майнового або немайнового характеру не може мати місце у договорі дарування. Однак, оспорюваний договір дарування встановлює обов`язок обдаровуваної вчинити на користь дарувальників дію майнового характеру, що суперечить чинному законодавству. У справі наявні докази, про те, що: фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному відсутня; позивач по сьогоднішній день продовжує проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Тобто, фактичного переходу в володіння квартирою відповідачем не відбулось, оскільки позивач при укладенні оспорюваного договору не мав наміру наділяти відповідача правомочностями власників на належне йому житло. Це підтверджує той факт, що позивачем в момент укладення оспорюваного договору дарування неправильно сприймались фактичні обставини укладення договорів дарування. У результаті цього позивач помилився у правильному розумінні правової природи правочину. Ця помилка має істотне значення, що вплинуло на волевиявлення позивача під час укладення договору дарування. Таким чином, позивач довів належними та допустимими доказами неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, те що у нього на момент укладення спірного договору було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача, й передача його за умови вчинення на користь дарувальників будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним за положеннями частини третьої статті 203 та статті 229 цього Кодексу. З огляду на викладене, позивач, як людина похилого віку, за станом здоров`я потребує стороннього догляду, погодився на передачу квартири, яка є його єдиним житлом та у якій він продовжував проживати після укладення договору дарування, у власність відповідача лише за умови довічного догляду (утримання) й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем, а тому наявні правові підстави для визнання недійсним спірного договору дарування.

17 серпня 2022 року представник ОСОБА_2 адвокат Чмихов Ю.А. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що апелянт посилаючись на поважний вік та незадовільний стан здоров`я свого довіритиля, а також на зобов`язання обдаровуваного у спірному договорі на вчинення певних дій щодо дарувальників стверджує про достатність підстав для визнання недійсним спірного договору. Однак на підтвердження вказаних позивачем обставин, зокрема, стану здоров`я сторона позивача подає докази датовані не раніше 2019 року, що виключає можливість встановлення будь-яких фактичних обставин, в тому числі, поганого стану здоров`я і як наслідок нерозуміння позивачем своїх дій на час ухвалення договору дарування.

19 серпня 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В.О. подав відповідь на відзив в якому зазначив, що спірний договір створив зобов`язання і для дарувальників і для обдарованої, які вбачаються у зобов`язанні останньої надати ОСОБА_3 та ОСОБА_7 право довічного користування часткою дарування. Разом з тим, у зв`язку з тим, що обдаровувана зобов`язалась надати дарувальникам право довічного користування подарованим житлом, призвело до того, що спірний договір дарування набув ознак багатостороннього правочину, оскільки погодив дію всіх сторін договору.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокати Бандура В.О. та Іваницьких Ю.В. підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити її в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 адвокат Чмихов Ю.А. заперечив доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що суд не вбачав підстав для задоволення позову за недоведеністю, оскільки для недійсності правочину не встановлено - ні наявність помилки зі сторони одного з дарувальників-співвласника ОСОБА_1 , ні удаваність такого правочину як договору дарування. Підстав нерозуміння природи правочину, прав та обов`язків сторін для визнання його недійсним суду не доведено. При цьому, мотиви правочину, як наприклад допомога вподальшому обдаровуваного дарувальнику, що доводилось перед судом стороною позивача, значення не мають саме для визнання його за волею обох сторін удаваним.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 25.03.2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 після зміни прізвища з 30.11.2011року - а.с.12), як дарувальники уклали договір дарування належної їм квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 , як обдаровуваною, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. та зареєстровано за № 555 (а.с.10).

Дарувальникам (позивачу та його дружині ОСОБА_4 ), які перебували у шлюбі з 10.02.1973р. (а.с.11), квартира по АДРЕСА_2 належала в рівних частках на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03.11.2000 року, про що вказано в договорі дарування.

Обдаровувана ОСОБА_2 є донькою дружини ОСОБА_4 (від першого її шлюбу), про що вказують обидві сторони.

Дружина позивача ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (а.с.13).

Згідно п.2 вказаного договору за домовленістю сторін (обох дарувальників) встановлено сервітут для них, в т.ч. на користь ОСОБА_9 щодо права його довічного користування відповідною часткою дарунку - квартири, належної ОСОБА_4 (і навпаки - права її довічного користування відповідною часткою дарунку належної ОСОБА_1 ), а обдаровувана ОСОБА_2 зобов`язувалась обом дарувальникам, в т.ч. дарувальнику ОСОБА_9 надання прав довічного користування відповідною часткою дарунку, належної його дружині.

Отже, обоє співвласників - дарувальників, одним з яких є позивач, а інший на час оспорення договору дарування в судовому порядку вже покійною, розпорядилися власною квартирою уклавши договір дарування, який з 2009 року по січень 2021р. не був предметом оспорення позивачем ОСОБА_1 , а з 2009 року до часу смерті у січні 2018 році не був оспорений й іншим дарувальником - ОСОБА_4 .

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи наведене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житловому будинку після укладення договору дарування.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В.О. обгрунтовував позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що його довіритель помилявся щодо правової природи оспорюваного правочину, оскільки зважаючи на свій вік, стан здоров`я, потребу у сторонньому догляді й утриманні, а також наявності квартири як єдиного житла, вважав, що укладає з ОСОБА_2 договір довічного утримання, а не договір дарування належної йому частини квартири.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції не урахував наявні у справі обставини та не надав їм належної оцінки, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 до зміни прізвища ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був особою похилого віку, йому виповнилося 77 років; спірна квартира була єдиним його житлом, іншого житла на дату вчинення правочину він не мав; з моменту укладення оспорюваного договору дарування та за його умовами продовжував проживати у спірній квартирі, а отже фактичної передачі цієї квартири обдаровуваній не відбулося.

Ураховуючи наведене, у сукупності підтверджує факт того, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 до зміни прізвища 30.11.2011) не мав наміру передавати безоплатно ОСОБА_2 спірну двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка була його єдиним житлом, а його волевиявлення було направлено на укладення з відповідачем договору довічного утримання.

Крім цього, оспорюваний договір дарування містить умови про зобов`язання обом дарувальникам, в т.ч. дарувальнику ОСОБА_9 надання прав довічного користування відповідною часткою дарунку, належної його дружині, що підтверджує відсутність у дарувальника під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного.

Договір дарування - це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України).

Договір дарування завжди є БЕЗОПЛАТНИМ. Дарувальник (той, хто дарує) не має права вимагати від обдаровуваного зустрічних дій за свій дарунок. Він не отримує ніякої матеріальної вигоди. Тобто, не можна просити взамін сплату коштів, вимагати утримання чи догляд т.п.

Договір, який встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2 ст. 717 ЦК України).

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, суперечить вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14.

Оскільки згідно п.2 вказаного договору дарування обдаровувана ОСОБА_2 зобов`язувалась обом дарувальникам, в т.ч. дарувальнику ОСОБА_9 надання прав довічного користування відповідною часткою дарунку, належної його дружині, суперечить вимогам ст. 717 ЦК України, такий договір є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ураховуючи, що спірний договір дарування квартири був укладений 25 березня 2009 року, примірник цього договору знаходився у позивача, звертаючись із зазначеним позовом до суду 19 січня 2021 року, представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В.О. пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, що з урахуванням заяви представника ОСОБА_2 про застосування спливу позовної давності, яка міститься у його відзиві на позовну заяву від 14 червня 2021 року (а.с.71-74), відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Суд відхиляє доводи представника позивача, що ОСОБА_1 довідався про спірний договір дарування в листопаді - грудні 2020 року, тому ним не пропущено строк позовної давності з огляду на таке.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися, про вчинення цього правочину.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§1 ст.32 конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пп.62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ч.5 ст.267 ЦК передбачено: якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах КГС від 02.04.2019 у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 у справі №922/1151/18.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відтак, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 до зміни прізвища 30.11.2011) з моменту укладення спірного договору дарування - 25 березня 2009 року довідався або міг довідатися про порушення свого права, протягом одинадцяти років не оспорював укладений договір дарування, доказів поважності причин пропущення позовної давності суду не надав, тому його посилання на своєчасність оспорення договору дарування суд вважає голослівними.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілія Богданівна про визнання недійсним договору дарування та такого, що є удаваним відмовити за спливом позовної давності.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд по суті не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бандури Володимра Олексійовича задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 червня 2022 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову представника ОСОБА_1 адвоката Бандури Володимра Олексійовича до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілія Богданівна про визнання недійсним договору дарування від 25 березня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнання його удаваним відмовити за спливом позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.О.Максюта

Л.В.Василишин