Справа № 145/410/22
Провадження № 22-ц/801/1610/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вальчук В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2022 рокуСправа № 145/410/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ВУСО» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 червня 2022 року та на додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 липня 2022 року, ухвалені суддею Вальчук В.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,

встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» на його користь: - 72 000 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілої; - 15 300 грн. страхового відшкодування витрат на поховання; - 18 000 грон. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2, близько 09 годин 10 хвилин, водій ОСОБА_2 допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_3 померла під час надання медичної допомоги.

За вказаним фактом ГУНП у Вінницькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 759 від 23 листопада 2021 року, в результаті вище вказаної події ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження, між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_3 є причинний зв`язок.

Постановою слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, синові потерпілої ОСОБА_1 було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу була застрахована у відповідача відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 204614924.

Позивач просив стягнути 72 000,00 грн. в рахунок відшкодування 100% частки моральної шкоди завданої позивачу (відповідно до п 27.3. ст.27 Закону №1961-ІV - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (6000,00*12=72 000,00грн.)); 12 900,00 грн. та 2 400, 00 в рахунок відшкодування витрат на поховання потерпілої.

13 січня 2021 року відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі, оскільки підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу, про що повідомив позивача листом №135/4 від 13 січня 2021 року.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 червня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 : 72 000 гривень 00 копійок - страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілої; 15 300 гривень 00 копійок - страхового відшкодування витрат на поховання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 липня 2022 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 18 000 гривень понесених судових витрат на правничу допомогу.

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням, ПАТ «СК «ВУСО» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Також просить скасувати додаткове рішення суду та зменшити розмір судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

В скарзі апелянт погоджується з висновком суду про те, що в даному випадку підлягає застосуванню так звана доктрина «відповідальність без вини», однак, зазначає, що в даному випадку відсутні як протиправна поведінка водія, так і причинний зв`язок між протиправною поведінкою та спричиненою шкодою. Підстави для задоволення вимог відсутні, оскільки саме в діях ОСОБА_3 є порушення Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП. В діях ОСОБА_3 вбачається непрямий умисел, що звільняє відповідача від відшкодування шкоди. Суд безпідставно застосував постанову Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №184/1461/20-ц. Частка страхового відшкодування, яка належить позивачу, становить лише 50%, оскільки з матеріалів справи вбачається наявність у загиблої ще одного сина, що залишено судом поза увагою.

Що стосується додаткового рішення, то з детального опису робіт встановлено, що адвокат Лабик Р.Р. подавав адвокатські запити про витребування доказів, однак, в матеріалах справи наявна лише одна відповідь на адвокатський запит адвокату Мелеху Д.О.. Крім того, збір необхідних доказів для підтвердження позовних вимог не потребував значного часу.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стягуючи із страхової компанії на користь позивача шкоду, пов`язану із смертю потерпілого, а саме моральну шкоду та витрати на поховання, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, так як цивільно-правова відповідальність застрахована, тому відшкодовувати шкоду повинна страхова компанія. При цьому судом встановлено, що позивачу належить 100 % страхового відшкодування спричиненої моральної шкоди у зв`язку зі смертю його матері.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 09 годині 10 хвилин водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем марки «MAN TGA 18.400», державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «WIELTON NW 33A», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись у місті Гнівань, по вулиці Винниченка в напрямку міста Вінниця поблизу заїзду до Гніванської міської лікарні допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , яка рухаючись на велосипеді типу «Україна», виїхавши із-за зупинки громадського транспорту, переїжджала проїзну частину справа на ліво по напрямку руху автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 померла під час надання медичної допомоги.

За фактом ДТП Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000383 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 759 від 23 листопада 2021 року, проведеної під час досудового розслідування, ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла, які належать до тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_3 настала від сполучної травми тіла. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_3 є причинний зв`язок.

Постановою слідчого відділу СУ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області майора поліції Мазура Ю.А. від 29 листопада 2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 серпня 2021 року за №0000383 закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с.12 на звороті, 13-14).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 16 серпня 2021 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Вінниця (а.с.14 на звороті).

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_4 від 03 травня 1972 року, батьками останнього є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.20).

Позивач у позовній заяві стверджував, що до складу сім`ї загиблої у ДТП ОСОБА_3 входили: батько - ОСОБА_5 ; мати- ОСОБА_6 ; чоловік - ОСОБА_4 ; син - ОСОБА_1 .

Як вбачається із копії свідоцтва про народження ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище потерпілої ОСОБА_3 ), батьками останньої являються: - ОСОБА_5 , який відповідно до наданої позивачем заяви від 16 лютого 2022 року та фото надгробного пам`ятника вищевказаного ОСОБА_5 - помер до настання ДТП (а.с.17,18); - ОСОБА_6 , яка відповідно до копії свідоцтва про смерть померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 16 на звороті).

Згідно копії свідоцтва про одруження, чоловіком ОСОБА_3 являється ОСОБА_4 , який відповідно до копії свідоцтва про смерть помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.19).

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «MAN TGA 18.400», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент настання ДТП була застрахована у ПАТ «СК «ВУСО» згідно полісу № 204614924 (а.с.22).

ОСОБА_1 звертався до ПРАТ СК «ВУСО»: 23 вересня 2022 року із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду; 23 вересня 2022 року із заявами на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із моральною шкодою в розмірі 72 000 гривен та витратами на поховання в розмірі 12 900 гривень; 29 жовтня 2021 року із заявою на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із витратами на поховання в розмірі 2 400 гривень (а.с.23 на звороті, 24).

Відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі, яке обґрунтованим тим, що згідно постанови від 29 листопада 2021 року в діях велосипедиста ОСОБА_3 вбачаються невідповідності з нормами п.10.1. Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП. В діях водія ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. А відтак, відповідно до п. 32.1 ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстави для відшкодування відсутні. Про вказані обставини позивач повідомлений листом №135/4 від 13 січня 2021 року (а.с.26 на звороті).

За загальним правилом, частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом з цим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Згідно зі статтею 6 Закону, страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У п. 22.1. статті 22 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Стаття 27 Закону до поняття «шкоди», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку (постанова Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Апелянт погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що володілець джерела підвищеної небезпеки зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від наявності в його діях вини, та не оскаржує його в цій частині.

Разом з тим, апелянт стверджує, що в даному випадку відсутні такі елементи цивільно-правової відповідальності як протиправна поведінка водія та причинний зв`язок між такою поведінкою та спричиненою шкодою. Оскільки саме в діях ОСОБА_3 є порушення Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП, тобто вбачається непрямий умисел в її діях, а отже підстави для відшкодування шкоди страховиком відсутні.

Вказані твердження не беруться апеляційним судом до уваги з наступних підстав.

Так, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України слідує, що непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

У справі встановлено, що водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити наїзду на велосипедиста ОСОБА_3 , ДТП сталася внаслідок необережних дій велосипедиста ОСОБА_3 , яка порушила вимоги Правил дорожнього руху України, нехтуючи заходами безпеки дорожнього руху, а саме перед початком та зміною руху не переконалася, що це буде безпечно та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Колегія суддів не погоджується із твердженнями апелянта щодо того, що дії ОСОБА_3 можна вважати умисними, оскільки ці дії в рамках цивільного законодавства оцінюються саме як груба необережність.

У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини третьої статті 1193 ЦК України, вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 445/370/19.

Розмір шкоди та її види ПАТ «СК «ВУСО» не оспорюється, а тому апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів враховує також висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 липня 2022 року у справі №442/3107/21, від 30 липня 2021 року у справі №604/752/18 та від 24 листопада 2021 року у справі №342/709/20, в яких суд в справах за подібних правовідносин вказав, що нехтування іншим учасником дорожнього руху (не водієм) Правилами дорожнього руху свідчить саме про необережність.

Безпідставними є твердження апелянта з приводу помилкового застосування судом постанови Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №184/1461/20-ц, оскільки суд правильно врахував висновки в частині підстав стягнення шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого.

Апелянт в скарзі зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що частка страхового відшкодування, яка належить ОСОБА_1 , становить 50%. Обґрунтовуючи доводи скарги в цій частині апелянт посилається на доданий до позовної заяви лист Залізничного відділу ДРАЦС у м. Львові за вих. № 1532/21.3-26 від 02.12.2021, відповідно до якого право на отримання страхового відшкодування спричиненої моральної шкоди має як позивач, так і його рідний брат ОСОБА_8 .

Однак, вказані доводи відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Відповідно відповіді Залізничного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції (м.; Львів) № 1532/21.3-26 від 02 грудня 2021 року на запит адвоката Мелех Д.О., за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актові записи загиблої у ДТП ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 : дитина у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.19 на звороті).

13.09.2022 до апеляційного суду надійшло клопотання ПАТ «СК «ВУСО» про долучення до матеріалів справи листа від Залізничного відділу державної реєстрації актів цивільного стану міста Львова за вих. №1248/21.3-26 від 04.01.2022. В обґрунтування поданого клопотання заявник зазначив, що не мав змоги подати раніше вказаний доказ, оскільки хоча відповідь на запит і датована 04.01.2022, вона була направлена на адресу відповідача лише 26.08.2022 та отримана ним 29.08.2022.

У ч. 3 ст. 367 ЦПК України зазначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зважаючи на наявність в матеріалах справи згаданого листа №1532/21.3-26 від 02.12.2021, беручи до уваги, що відповідь на запит ПАТ «СК «ВУСО» отримало лише 29.08.2022, тобто після подання апеляційної скарги, враховуючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про прийняття цього доказу.

Так, Залізничний відділ державної реєстрації актів цивільного стану міста Львова Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) листом за №1248/21.3-26 від 04.01.2022 на запит адвоката Винокурової О.В. повідомив, що «згідно даних ДРАЦСГ актовий запис про народження на гр. ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8 зареєстровано 22.07.1976 р. за №97 матір`ю якого є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 та актовий запис про смерть на громадянина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 згідно ДРАЦСГ не виявлено».

Проаналізувавши зміст вказаного листа апеляційний суд вважає, що відділом ДРАЦС стверджується про відсутність в ОСОБА_3 сина ОСОБА_8 . Копії самого запиту адвоката Винокурової О.В., з якого можна було б встановити його зміст, до вказаного листа не додано.

У матеріалах справи є копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.20).

Враховуючи викладене, оскільки викладена в листах від 02.12.2021 та від 04.01.2022 інформація містить протиріччя, при наявності свідоцтва про народження позивача, позиція апелянта з приводу наявності ще однієї особи, яка має право на відшкодування, та, відповідно, частки страхового відшкодування є неправильною.

Доводи скарги, які стосуються додаткового рішення суду першої інстанції, також не заслуговують на увагу.

Так, в апеляційній скарзі ПАТ «СК «ВУСО» зазначає про те, що як вбачається із п. 2.7 детального опису робіт (наданих послуг), виконаних для надання професійної правничої допомоги адвокатом Лабиком Р.Р. було подано адвокатські запити про витребування доказів, тоді як матеріали справи містять лише одну відповідь на адвокатських запит (від залізничного відділу ДРАЦС м.Львові), адресовану адвокату Мелеху Д.О. Будь-яких інших адвокатських запитів та/або відповідей на адвокатські запити адвоката Лабика Р.Р. матеріали спари не містять. Тому обсяг наданої допомоги не відповідає дійсності, а розмір витрат підлягає зменшенню.

Детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних для надання професійної правничої допомоги від 14.07.2022 складається із чотирьох блоків (найменування робіт).

Другий блок «підготовчі дії спрямовані на подання позовної заяви в суд» містить у собі сім пунктів (видів робіт та наданих послуг), серед яких у п. 2.7. зазначено «подання адвокатських запитів про витребування доказів». Навіть за умови неподання адвокатом Лабиком Р.Р. доказів на підтвердження факту подання ним адвокатських запитів, підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу відсутні, оскільки в описі зазначено загальну кількість годин (2 години) та загальний перелік вчинених представником дій, без конкретизації часу, витрачених на кожну із вказаних в цьому розділі дій, що позбавляє суд можливості встановити суму, на яку підлягає зменшенню розмір витрат на правничу допомогу.

Безпідставними також є твердження з приводу того, що збір необхідних для розміру справи доказів не потребував значного часу, оскільки вказаний вид робіт також зазначений у другому блоці «підготовчі дії спрямовані на подання позовної заяви в суд» та разом з іншими видами робіт (послуг) включений в загальну кількість затрачених годин.

Відповідач, в свою чергу, отримавши позовну заяву ОСОБА_1 , в якій останній просив стягнути на його корить 18 000 гривень витрат на правничу допомогу, не скористався своїм правом, передбаченим ч. 5 ст. 137 ЦПК України, на подання клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відтак, підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу в суду першої інстанції не було.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ВУСО» залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 червня 2022 року та додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета