Справа № 357/7395/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Вангородській О.С., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів банківських послуг, -

В С Т А Н О В И В :

30.07.2020 представник позивача, адвокат Романченко Олексій Михайлович, звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи тим, що 06.12.2013 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDNWFD200, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад у розмірі 16207,11 доларів США строком на 366 днів під 10 % річних. На підставі п. 3 даного договору вищевказаний депозитний договір неодноразово продовжувався. Станом на день подання позову даний договір продовжено строком до 06 грудня 2020 року. Керуючись п. 5 договору № SAMDNWFD200 26.12.2019 на адресу АТ КБ «ПриватБанк» було направлено заяву №309/12-2019 від 26.12.2019, в якій позивач повідомив банк про дострокове розірвання депозитного договору № SAMDNWFD200 від 06.12.2013 з 13 січня 2020 року. Листом від 08.01.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» відмовило в поверненні ОСОБА_1 його депозиту в зв`язку із припиненням діяльності банку на території АР Крим та не вирішено питання про розірвання депозитного договору. 09.01.2013 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN7052, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад у розмірі 9950,08 євро строком на 366 днів під 8 % річних. На підставі п. 3 даного договору вищевказаний депозитний договір продовжувався. Договір продовжено строком до 09.01.2021. 27.01.2020 року на адресу банку було направлено заяву позивача № 093/01-2020 від 27.01.2020 про дострокове розірвання з 01.02.2020 року депозитного договору № SAMDN7052 від 09.01.2013. Відомості про надходження відповіді на вказане звернення у позивача відсутні. 08.02.2020 року до АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1. звернувся із заявою від 07.02.2020, в якій повторно повідомив про розірвання вищевказаних депозитних договорів та просив повідомити адресу відділення АТ КБ «ПриватБанк», в якому він може одержати його депозити разом із нарахованими відсотками. Відповідь на вказане звернення позивачу не надходила. В провадженні суду знаходиться цивільна справа №357/2296/20, в рамках якої розглядається позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», про стягнення вищезазначених депозитів та відсотків, а також пені згідно ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення строків повернення депозиту за період до 25.05.2020. В той же час відповідно до розрахунку, відповідач має сплатити позивачу відсотки та пеню згідно ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 26.05.2020 по 19.01.2021. Таким чином, позивач вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» відмовляється виконувати свої зобов`язання за депозитними договорами з повернення його вкладів та нарахованих по ним відсотків, що змушує звернутись до суду для захисту його порушених прав та інтересів. У зв`язку з цим, просив, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, стягнути з відповідача на свою користь: 1023,49 доларів США - процентів за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 року за період нарахування з 26.05.2020 по 19.01.2021, 12,57 євро - процентів за депозитним договором №SAMDN7052 від 09.01.2013 за період нарахування з 26.05.2020 по 19.01.2021, 3142295,79 грн. - пені згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення строків повернення депозиту в доларах США за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 за період нарахування з 26.05.2020 по 19.01.2021; 2291434,21 грн. - пені згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення строків повернення відсотків за депозитним вкладом в євро за депозитним договором №SAMDN7052 від 09.01.2013 за період нарахування з 26.05.2020 по 19.01.2021, 53798,23 грн. - пені згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення строків повернення процентів за користування вкладом в доларі США за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 за період нарахування з 26.05.2020 по 19.01.2021, 781,03 грн. - пені згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення строків повернення процентів за користування вкладом в євро за депозитним договором №SAMDN7052 від 09.01.2013 за період нарахування з 26.05.2020 по 19.01.2021.

03.09.2020, після усунення позивачем недоліків позову, судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

27.01.2021 представник відповідача, за довіреністю Каракоця О.Р., подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки у Банку відсутні зобов`язання за вказаними депозитними договорами перед позивачем.

27.01.2021 судом постановлено ухвалу, якою зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 357/2296/20, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінілон», про захист прав споживачів та повернення депозитних вкладів.

04.05.2022 судом постановлено ухвалу, про поновлення провадження у справі № 357/7395/20, за клопотанням представника позивача, адвоката Романченка О.М., в зв`язку з наданням до суду рішення у справі № 357/2296/20, яке набрало законної сили.

19.05.2022 судом постановлено ухвалу, про прийняття до розгляду заяви ОСОБА_1 , про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просив у судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь 1655 доларів США, як три відсотки річних (ст. 625 ЦК України) за порушення строків виконання грошового зобов`язання з повернення депозиту та відсотків за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013, за період нарахування з 13.01.2020 по 23.02.2022.

15.06.2022 представник відповідача, за довіреністю Бригинець А.А., подала до суду відзив на заяву про зміну предмету позову, в якому зазначила, що АТ КБ «ПриватБанк» заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки у Банку відсутні зобов`язання за вказаним депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 перед позивачем. 17.11.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон» в тому числі і по договору №SAMDNWFD200 від 06.12.2013. На підставі пунктів 1.1.7.58, 1.1.7.59Умов та правил надання банківських послуг, на офіційному сайті Банку 30.01.2015 року було розміщене повідомлення з наступним змістом: «У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ «1.1.7. Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон». У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015. Неподання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта». З огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від ОСОБА_1 відносно переведення Банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди ОСОБА_1 . Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу №SAMDNWFD200 від 06.12.2013, АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе зобов`язань за такими договорами, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором банківського вкладу. Таким чином, у зв`язку з тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не є боржником за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013, відсутні підстави для стягнення з Банку 3 % річних за цим договором. У зв`язку з вище викладеним, вважає, що належним відповідачем у даній цивільний справі має бути Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон». Встановивши, що позов пред`явлений до неналежною відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Також, звертає увагу суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №320/5115/17, котра навела наступний висновок щодо нарахування 3% річних виключно на тіло депозиту та змінила судове рішення в частині стягнення 3% річних, зменшивши їх суму до стягнення: Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.У такому випадку Велика Палата Верховного Суду визначає порядок обчислення трьох процентів річних за формулою: сума вкладу за рішенням суду від 04 грудня 2014 року (з урахуванням моменту набрання нам чинності - 25 березня 2015 року) х 848 (кількість днів прострочення виконання рішення суду) х 3 (розмір процентів, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) : 100: 365 (днів у році). Враховуючи зазначене нараховані позивачем 3 % річних на суму відсотків є невірним. Тому, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

22.06.2022 представник позивача, адвокат Романченко О.М., подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що переводу боргу з банку на фінансову компанію за договором від 17.11.2014 не відбулось та саме АТКБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у спірних з позивачем правовідносинах. Так, відповідно до ст. 520, 521 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень ст. 513 цього Кодексу. Банк є боржником в зобов`язальних грошово-депозитних правовідносинах з позивачем, оскільки за умовами такого зобов`язання має вчинити дії грошового характеру на користь кредитора - позивача на його розсуд та за його вимогою, зокрема: повернути вклади та сплатити проценти за їх користування (ч. 1 ст.509, ст.1058, 1066 ЦК України). У зв`язку з наведеним виходить, що: 1) жодним законом не передбачено винятку із загального правила щодо необхідності отримання згоди кредитора на переведення боргу у грошових зобов`язаннях; 2) в договорі банківського вкладу відсутнє застереження про право банку на переведення боргу без згоди позивача вкладника, так само як і право банку на свій власний розсуд визначати форму чи спосіб надання такої згоди (зокрема на включення в Умови та Правила надання банківських послуг положення проте,що якщо вкладник не заперечує проти такого переводу боргу, то він і ним погоджується). Посилання банку на Умови та правила надання банківських послуг, що містяться на веб-сайті банку в мережі інтернет, як на доказ надання позивачем згоди на перевід боргу, є юридично неспроможним, оскільки позивач як сторона договору банківського вкладу не підписував жодних Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк». Банк, в своючергу, не надав суду редакцію Умов і Правил вредакції, чинній на деньукладення договору вкладу, яка б була підписана позивачем. В той же час між банком та фінансовою компанією як суб`єктами господарювання 17.11.2014 укладено господарський договір, предметом якого є перевід боргів банку за кримськими депозитами на користь фінансової компанії, до списку яких включено і укладений між позивачем та відповідачем договір банківського вкладу№SAMDNWFD200 від 06.12.2013. В силу положень ст. 628 ЦК України та ст. 170 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільною законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України та ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні абоє необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, ст. 520 ЦК України встановлює обов`язкову (істотну) умову правочину з переведення боргу - наявність про незгоди кредитора. Відсутність такої згоди свідчить про те,що перевід боргу в частині вимог прав вимоги позивача до банку за депозитними договорами, не відбувся. Відповідно до п. 8 Пленуму Верховного сулу України №9від 06.11.2009«Про Судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору;не отримано акцепт стороною, що направила оферту. Встановивши ці обставини,суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. З цього питання Верховний Суд в постанові від27.04.2022 по справі №321/1260/19дійшов схожих висновків про те, що в силу норм ст. 520, 521 ЦК України перевід боргу (заміна боржника в зобов`язанні) обмежено волею кредитора, за відсутності якої, є підстави для висновку, що перехід боргу не відбувся. Щодо нібито надання позивачем згоди на перевід боргу шляхом «мовчазної згоди» зазначає, по-перше: правова категорія «мовчазна згода застосовується в адміністративно-правових відносинах, пов`язаних із проходженням заявником дозвільних процедур з отримання ліцензій дозволів, патентів, та є формою погодження з боку надавача дозволу (суб`єкта владних повноважень), який у встановлений законом термін не прийняв рішення про погодження чи відмову в наданні дозвільного документа. Цей принцип закріплений у постанові Кабінету Міністрів України від 27.01.2010 №77. Цивільні правовідносини засновані на засадах свободи, справедливості, добросовісності та розумності, що передбачають рівність в правах їх учасників. Тому, безумовне поширення принципу «мовчазної поли», якщо про це не недомовились сторони конкретних цивільних відносин, законодавством не передбачено. Окрім відсутності підстав для застосування до спірних відносин сторін принципу мовчазної згоди слід зазначити, що позивачем не вчинено також і конклюдентних дій, направлених на узгодження з банком переводу боргу. Конклюдентними є дії особи, вчинені па підтвердження виникнення чи зміну цивільних відносин, що виражаються в активній поведінці особи. Позивач не є стороною договору переводу боргу від 17.11.2014, укладеного між банком та фінансовою компанією, тому він в принципі не може виражати свою волю щодо такою договору. Позивач не був обізнаний про існування цього договору, як такого. Схвалення позивачем поведінки банку, як форми виявленим події, ст. 520 ЦК України не передбачає,Отже, в матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем будь-яких дій чи надання погодження на застосування принципу мовчазної згоди, з чого можна було б дійти висновку про його погодження із зміною боржника збанку на фінансову компанію. Також, варто звернути увагу і на те, що особа боржника у зобов`язанні з розміщення банківського вкладу має вирішальне значення для кредитора-вкладника банку (споживача банківських послуг), який, довіряє свої кошти в управління саме банку, як фінансово та організаційно стійкій фінансовій установі, платоспроможність якої гарантована державою шляхом видачі регулятором банківської ліцензії та запровадження державної системи гарантування вкладів на випадок настання неплатоспроможності банку. Щодо нарахування 3 % річних на прострочені відсотки за вкладом, слід зазначити наступне. Так, банк зазначає, що з висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові №320/5115/17 від 09.11.2021 не вбачається права вкладника на нарахування 3 % річних на проценти за вкладом, а тільки на тіло вкладу. Слід зазначити, що в заяві про зменшення позовних вимог позивач нарахував 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України на суму прострочених відсотків, які банк нарахував та вчасно не сплатив позивачу в якості плати за користування його коштами, а не на відсотки після розірвання договору, які за висновком Великої Палати не можна нараховувати. З наданого позивачем розрахунку нової (зменшеної) ціни позову вбачається, що ним пораховані проценти на вклад в доларах з дня наступного після дати внесення вкладу до дати його розірвання 13.01.2020, про що банк не заперечує. Таким чином, відсутні підстави для обмеження позивача у праві нарахувати 3% річних на прострочені відсотки (це нараховані банком відсотки за користування вкладом до дати розірвання договору, а тому, позовні вимоги підтримуємо у повному обсязі.

05.07.2022 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі третю особу: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

26.07.2022 судом постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 357/2296/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінілон», про захист прав споживачів та повернення депозитних вкладів.

16.08.2022 судом постановлено ухвалу, про поновлення провадження у справі та призначено судове засідання.

Представник позивача, адвокат Романченко Олексій Михайлович, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити та пояснив, що договір банківського вкладу №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 відповідачем не виконано в строк, а тому позивач має право на стягнення 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, рішенням суду у справі №357/2296/20 встановлено обов`язок саме відповідача АТ КБ «Приватбанк» щодо повернення суми вкладу, а не іншої особи, зокрема ТОВ «ФК «Фінілон». Позивач просить стягнути 3% річних саме за період з 13.01.2020 по 23.02.2022, оскільки відповідачем не виконано умови договору.

Представник відповідача, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи АТ КБ «Приватбанк» повідомлений належним чином, 22.09.2022 представник банку - за довіреністю Бригинець А.А., подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що виходячи з наданих в процесі розгляду справи відповідачем доказів на підтвердження факту укладення 17.11.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» договору про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014Додаткової угоди до цього договору, АТ КБ «Приватбанк» з 17.11.2014 не несе зобов`язань за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013, який є предметом спору, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором. Статтею 520 ЦКУ передбачено, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою за згодою кредитора. Згода або незгода Кредитора на переведення боргу є одностороннім волевиявленням кредитора, направленим до первісного, нового чи обох боржників. Тобто, у даному випадку мова йде не про дозвіл чи заборону на укладення договору переведення боргу, оскільки будь-яка особа вправі домовитися з іншою про виконання останньою певного зобов`язання перед Кредитором. Отже, згода Кредитора немає право встановлювального значення при укладанні договору між первісним боржником та новим боржником, оскільки для укладання такого договору потрібна лише домовленість двох сторін (первісного та нового боржників), визначення сторонами істотних умов договору та укладення договору у встановленій законом формі (письмова, нотаріальна). Таким чином, згода кредитора є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу. До того ж, згода кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки Цивільним Кодексом України прямо не передбачено право кредитора надавати попередню згоду на переведення боргу. Згода надана кредитором, у тому числі яка надана шляхом вираження її через конклюдентні дії такого Кредитора (тобто як юридичний факт, що породжує цивільні правовідносини), до яких відноситься також і «мовчазна» згода, після укладання договору про переведення боргу між первісним та новим боржниками, свідчить про досягнення ефекту переведення боргу і перебування кредитора у зобов`язальному право відношенні з новим боржником. Враховуючи вище викладене, отримання згоди від кредитора до моменту укладання договору про переведення боргу є лише логічно-послідовним аспектом та не є юридично визначеним, тобто прямо встановленим законом.27.04.2022 Верховний Суд прийняв постанову у справі № 321/1260/19, в якій навів наступний правовий висновок: «В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник-вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками». З урахуванням наведеного вбачається, що розміщення Банком повідомлення від 30.01.2015 на офіційному сайті Приватбанк у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для Клієнтів до 15.02.2015 для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів відповідного Клієнта/Кредитора) на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» було цілком правомірно-юридичною дією Банку, яка підтверджувалася та підтверджується вимогами чинного законодавства. А отримання Банком таким шляхом «мовчазної» згоди від Кредиторів було підтвердженням їх відношення до такого правочину, що був укладений 17.11.2014 та, відповідно, досягненням ефекту переведення боргу. З огляду на відсутність на цей час судового рішення про визнання недійсним Договору про переведення боргу від 17.11.2014 в частині прав та обов`язків позивача у даній справі - всі правові наслідки, які були породжені з моменту укладання між первісним та новим боржником Договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду та, відповідно, зберігаються всі наявні обов`язки і у нового боржника щодо повернення коштів кредитору. Тому, належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», як новий боржник за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання. Таким чином, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» в судове засідання свого представника не направило, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяви щодо спору та щодо процесуальних питань до суду не подано.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 06.12.2013 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDNWFD200, відповідно до умов якого позивачем було розміщено депозитний вклад у ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 16207,11 доларів США строком на 366 днів під 10 % річних (Т. 1 а.с. 6), що також підтверджується копією квитанції (Т. 1 а.с. 6 на звороті).

Пунктом 3 Договору передбачено, що він неодноразово продовжується за умови відсутності заяви вкладника про бажання забрати кошти та в пункті 5 Договору сторони дійшли згоди, що у вкладника та у банку є право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два дні до дати розірвання договору.

Встановлено, що 09.01.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDN7052, відповідно до умов якого позивачем було розміщено депозитний вклад у розмірі 9950,08 євро строком на 366 днів під 8 % річних (Т. 1 а.с. 7), що також підтверджується копією квитанції, виданої АТ КБ «Приватбанк» (Т. 1 а.с. 8).

Пунктом 3 Договору визначено, що у разі, якщо по закінченню строку вкладу, Клієнт на заявив банку про відмову в продовженні строку вкладу, вклад автоматично рахується продовженим ще на один строк, вказаний в Заяві. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки Клієнта до Банку.

26.12.2019 ОСОБА_1 направив на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяву № 309/12-2019, в якій він повідомив банк про дострокове розірвання депозитного договору №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 з 13 січня 2020 року (Т. 1 а.с. 9,10).

Встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» листом від 08.01.2020 відмовило у поверненні ОСОБА_1 його депозиту у зв`язку із припиненням діяльності банку на території АР Крим (Т. 1 а.с. 11-12).

27.01.2020 ОСОБА_1 направив на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяву № 093/01-2020 про дострокове розірвання з 01.02.2020 депозитного договору №SAMDN7052 від 09.01.2013 (Т. 1 а.с. 13,14).

07.02.2020 ОСОБА_1 направив на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій повторно повідомив про розірвання вищевказаних депозитних договорів та просив повідомити адресу відділення АТ КБ «ПриватБанк», в якому він може одержати його депозити разом із нарахованими відсотками (Т. 1 а.с. 15,16).

Вищезазначені обставини встановлені, також, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2022, у справі №357/2296/20, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», про повернення депозитних вкладів, задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за депозитним договором № SAMDNWFD200 від 06.12.2013 в розмірі 16 207,11 доларів США та суму нарахованих відсотків в розмірі 9 879,67 доларів США, загалом 26 086,78 доларів США. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено (Т. 1 а.с. 136-144).

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2022 у справі №357/2296/20, набрало законної сили 04.08.2022, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 04.08.2022 рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2022 змінено та викладено мотивувальну частину в редакції постанови Київського апеляційного суду від 04.08.2022 (Т. 1 а.с. 248, Т. 2 а.с. 9-13).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, в якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (частини перша, третя статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (частини перша, третя статті 1060 ЦК України).

В ч. 1 та 5 статті 1061 ЦК України закріплено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав

З викладеного слідує, що строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У § 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Zolotas проти Греції» (№ 2) суд зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави («Nejdet Sahin I Perihan Sahin v. Turkey», № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу).

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що у банку відсутні зобов`язання за вказаним депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 перед позивачем, оскільки 17.11.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 Додаткової угоди до цього договору, а тому АТ КБ «Приватбанк» з 17.11.2014 не несе зобов`язань за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013, який є предметом спору, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором. Також, зазначає, що у разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015. Неподання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, він підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта». Будь-яких письмових заперечень від ОСОБА_1 відносно переведення Банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013 на адресу Банку не надходило, тому, вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди ОСОБА_1 . Згода або незгода Кредитора на переведення боргу є одностороннім волевиявленням кредитора, направленим до первісного, нового чи обох боржників. Тобто, у даному випадку мова йде не про дозвіл чи заборону на укладення договору переведення боргу, оскільки будь-яка особа вправі домовитися з іншою про виконання останньою певного зобов`язання перед Кредитором. Отже, згода Кредитора немає право встановлювального значення при укладанні договору між первісним боржником та новим боржником, оскільки для укладання такого договору потрібна лише домовленість двох сторін (первісного та нового боржників), визначення сторонами істотних умов договору та укладення договору у встановленій законом формі (письмова, нотаріальна). Таким чином, згода кредитора є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу. До того ж, згода кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки Цивільним Кодексом України прямо не передбачено право кредитора надавати попередню згоду на переведення боргу. Згода надана кредитором, у тому числі яка надана шляхом вираження її через конклюдентні дії такого Кредитора (тобто як юридичний факт, що породжує цивільні правовідносини), до яких відноситься також і «мовчазна» згода, після укладання договору про переведення боргу між первісним та новим боржниками, свідчить про досягнення ефекту переведення боргу і перебування кредитора у зобов`язальному право відношенні з новим боржником. Таким чином, у зв`язку з тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не є боржником за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013, отже відсутні підстави для стягнення з Банку 3 % річних за цим договором. У зв`язку з чим, належним відповідачем у даній цивільний справі має бути ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон».

Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача, оскільки належним відповідачем у даній справі є АТ КБ «Приватбанк», виходячи з наступного.

За положеннями статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Також, відповідно до вимог статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

В ст. 521 ЦК України регламентовано лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні, самого договору про переведення боргу, але не форми погодження кредитора на таке переведення.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не застосовуються до правовідносин сторін, беручи до уваги недоведеність поширення Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» на відносини, які виникли за укладеним між сторонами договором банківського вкладу, застосування вказаної норми в даному випадку не підлягає.

Так, з матеріалів справи вбачається (Т. 1 а.с. 200-208), що 17.11.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 Додаткової угоди до цього договору, банком розміщено відповідне повідомлення на сайті АТ КБ «Приватбанк» з встановленням строку для кредиторів (вкладників та власників банківських рахунків, договори з якими були укладені на території АР Крим) до 15.02.2015, для подання письмових заперечень щодо переведення боргу (грошових коштів кредиторів) на ТОВ ФК «Фінілон» та надані Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк».

Однак, в умовах депозитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем не передбачено можливості переведення боргу на іншу особу та матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» позивача ОСОБА_1 про заміну боржника у депозитному договорі з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон». Також, відсутні докази наявності згоди позивача на заміну боржника.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року (справа №321/1260/19) вказано, що суди необґрунтовано констатували нікчемність договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Разом з тим, відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року (справа №757/61918/18) міститься правовий висновок, згідно якого доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) у подібних правовідносинах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Таким чином, Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед ОСОБА_1 з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ ФК «Фінілон» за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013.

Дана обставина встановлена постановою Київського апеляційного суду від 04.08.2022 у справі №357/2296/20, якою змінено рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2022 у справі №357/2296/20, мотивувальну частину якого викладено в редакції цієї постанови.

Крім того, даною постановою встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли договірні відносини на підставі договору банківського вкладу та відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання із повернення вкладу та сплати процентів.

Вищезазначені обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки встановлені рішенням суду уцивільній справі, що набрало законної сили, у якій брали участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, після розірвання договору банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, суд враховує, що грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті - доларах США, тому при розрахунках процентів та інших стягнень за основу береться розрахунок заборгованості в доларах США, що відповідає правовому висновку викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України.

Однак заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить.

З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта - єдиний законний платіжний засіб на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема вкладу, не суперечить чинному законодавству.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 27 березня 2019 року у справі№ 521/21255/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц.

Отже, як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті.

Як встановлено судом, строк дії депозитного договору позики закінчився 13.01.2020, шляхом його розірвання та станом на 13.01.2020 борг АТ КБ «Приватбанк» перед ОСОБА_1 складає 26086,78 доларів США (16207,11 доларів США сума вкладу та 9879,67 доларів США сума відсотків за вказаним депозитним договором).

Отже, три проценти річних розраховуються з урахуванням боргу в розмірі 26086,78 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, з дня розірвання депозитного договору 13.01.2020 до дати вказаної в прохальній частині позовної заяви -23.02.2022, що становить 772дні, помноженого на 3 (розмір процентів, встановлений частиною другою статті 625 ЦК України), поділеного на 100 (визначення у процентах) та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто, 26086,78 х 3 х 772 : 365 : 100 = 1655,26 доларів США (за період з 13.01.2020 по 23.02.2022).

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави у разі задоволення позову. Тому, з відповідача стягується судовий збір в дохід держави в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 205, 192, 513, 520, 521, 524, 526, 530, 533, 589, 599, 625, 631, 1058, 1060, 1061 ЦК України, ст. 4, 12, 76 - 81, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50),третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (, місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, м Дніпро, вул. Січеславська набережна, 29А), про захист прав споживачів банківських послуг, задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1655,26 доларів США, як три відсотки річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання з повернення депозиту та відсотків за депозитним договором №SAMDNWFD200 від 06.12.2013, за період з 13.01.2020 по 23.02.2022.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.10.2022.

СуддяО. В. Бондаренко