Ухвала

Іменем України

07 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 449/61/22

провадження № 61-8675ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 в порядку окремого провадження звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Вимоги заяви обґрунтовувалися тим, що заявник народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Львові, з часу народження і до сьогоднішнього часу вона постійно проживає на території України. Паспорт громадянина СРСР вона втратила, а паспорт громадянина України вона не одержувала і не зверталась за його одержанням, оскільки в цьому не було гострої необхідності. На даний час для отримання паспорта громадянина України їй необхідно встановити факт, що вона проживала на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент прийняття Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Заявник вказувала, що факт того, що у 1991 році вона проживала на території України, підтверджується записом у її трудовій книжці, а саме, що з 03 вересня 1973 року по 01 вересня 1994 року вона працювала у Львівській державній хореографічній школі на посаді викладача-концертмейстера.

Заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 березня 2022 року встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року заочне рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 березня 2022 року скасовано та ухвалено нову постанову.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її заяви про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявник є громадянкою іншої держави. Заявником не було подано до суду доказів дотримання нею порядку отримання громадянства України у порядку, передбаченому Законом України «Про громадянство України».

Крім того, апеляційним судом зазначено, що заочний розгляд справи передбачений главою 11 ЦПК України, яка є складовою частиною розділу ІІІ ЦПК України «Позовне провадження». В той же час, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, заявником подано до суду (і її розглянуто судом) в порядку окремого провадження, яке (окреме провадження) регламентується іншим розділом ЦПК України - ІV, у якому відсутні положення про заочний розгляд справ в порядку окремого провадження, що є грубим порушенням норм процесуального права.

02 вересня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року в указаній вище справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2021 року у справі № 493/1978/19, від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19, від 17 травня 2022 року у справі № 127/26354/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Суд встановив, що метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року заявник зазначає необхідність такого судового рішення для можливості набуття заявником громадянства за територіальним походженням згідно зі статтею 8 Закону України «Про громадянство України».

За результатами перевірки за обліками бази «АРКАН» ОСОБА_1 здійснює перетин державного кордону за паспортним документом громадянина Російської Федерації.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III) громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII «Про громадянство України» (далі - Закон № 1636-XII) (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону № 2235-III).

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 (далі - Порядок № 215/2001) встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону № 2235-III і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19.

Таким чином, з метою встановлення належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону № 2235-III, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення фактів:

- постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року;

- проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Разом із тим від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства.

Так, відповідно до статті 8 Закону № 2235-III особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Отже, з метою набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням суд може встановлювати, зокрема і факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» (пункт 44 Порядку № 215/2001).

Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі.

Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 від 10 квітня 2019 року.

Системний аналіз положень Закону № 2235-III та Порядку № 215/2001 свідчить, що:

- для встановлення належності до громадянства України юридичне значення можуть мати факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або факт проживання в Україні на момент набрання чинності Законом № 1636-ХІІ (13 листопада 1991 року);

- для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 03 листопада 2021 року у справі № 947/26298/19, від 17 травня 2022 року у справі № 127/26354/20.

Враховуючи, що порядок набуття громадянства України іноземцями встановлено Законом України «Про громадянство України», заявником не було подано до суду доказів дотримання нею вказаного порядку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Крім того, апеляційний суд правильно встановив, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, постановивши заочне рішення у справі.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2021 року у справі № 493/1978/19, від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19, від 17 травня 2022 року у справі № 127/26354/20, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, вказані висновки не суперечать висновкам цієї постанови.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

Є. В. Петров

В. В. Пророк