ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1327/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1372/21 Категорія: 302010000 Миколаєнко Т. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

За участю секретаря Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області;

відповідач ОСОБА_1 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів Державна екологічна інспекція Центрального округу; Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2

особа, яка подає апеляційну скаргу - представник ОСОБА_1 - адвокат Бовшик М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бовшика Миколи Юрійовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня 2022 року, постановлене під головуванням судді Миколаєнко Т.А. у залі № 102 Черкаського районного суду Черкаської області, 19.07.2022 року у справі за позовом заступника керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави, в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, Державна екологічна інспекція Центрального округу; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права приватної власності та усунення перешкод, шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду площею 0,7 га, -

в с т а н о в и в :

23.06.2021 року заступник керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, Державна екологічна інспекція Центрального округу; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації права приватної власності та усунення перешкод, шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду площею 0,7 га.

В обґрунтування позовних вимог вказується, що наказом Головного управління Держземагентства у Черкаській області № 23-2878/14-14-СГ від 22.08.2014 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель державної власності у приватну власність, розташованої в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, за межами населеного пункту, площею 1 га, та з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому, 20.04.2015 року Управлінням Держземагентства у Черкаському районі погоджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:2205, площею 1,0000 га, розташованої в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, за межами населеного пункту.

Водночас, листом Головного управління Держземагентства у Черкаській області № 2634/0/300-15 від 15.09.2015 року ОСОБА_2 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою про відведення у приватну власність вказаної земельної ділянки у зв?язку із тим, що дана земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:2205, площею 1,0000 га, розташована в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту, на підставі розпорядження Черкаської районної державної адміністрації № 284 від 21.10.2011 року відноситься до земель загального користування, які перебувають у віданні сільських, селищних, міських рад (у даному випадку у віданні Будищенської сільської ради), що унеможливлювало, на думку Головного управління Держземагентства у Черкаській області, відведення даної земельної ділянки у власність.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала до Черкаського окружного адміністративного суду позовну заяву до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання протиправними дій, зобов?язання вчинити певні дії.

За результатами судового розгляду, постановою від 26.06.2016 року у справі № 823/247/16, яка набрала законної сили 21.07.2016 року, адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання протиправними дій, зобов?язання вчинити певні дії задоволено частково; визнано протиправними дії та рішення Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо відмови у затвердженні проекту відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки в адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області площею 1,0000 га, кадастровий номер :01:001:2205, та зобов?язано Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області розглянути заяву ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення її у приватну власність.

У подальшому, на підставі постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 26.06.2016 року, Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області наказом «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» № 23-9309/14-16-СГ від 20.09.2016 року, у приватну власність ОСОБА_2 надано земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту.

Разом з тим, розпорядженням першого заступника голови Черкаської РДА № 284 від 21.10.2011 року затверджено Акт обстеження земельної ділянки загальною площею 7,0 га, яка відносилась до земель загального користування (штучні водосховища) в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, за межами населеного пункту.

Так, п. 2 розпорядження Черкаської РДА № 284 від 21.10.2011 року переведено земельну ділянку площею 7,0 га із земель загального користування (штучні водосховища) до земель загального користування (сіножаті) в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, за межами населеного пункту.

Пунктом 3 даного розпорядження земельну ділянку площею 7,0 га віднесено до земель сільськогосподарського призначення.

При цьому, в Акті обстеження земельної ділянки площею 7,0 га, за рахунок якої у подальшому сформована спірна земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, наявне зауваження начальника Черкаського регіонального управління водних ресурсів, в частині необхідності збереження прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища, згідно ст. 88 Водного кодексу України, без зміни цільового призначення фактичних земель водного фонду та під водою.

З урахуванням наведеного, прокурор вважає, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» № 23-9309/14-16-СГ від 20.09.2016 року, у частині передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, для потреб особистого селянського господарства, не відповідав вимогам чинного земельного та водного законодавства, зокрема: в частині неможливості перебування земель, зайнятих прибережними захисними смугами, у приватній власності; в частині порушення порядку встановлення цільового призначення земельної ділянки; відсутності погодження проекту із землеустрою центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства; відсутності погодження проекту із землеустрою структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища; не проведення обов?язкової експертизи землевпорядної документації.

Так, постановою Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 року у справі № 707/2051/19 у повному обсязі задоволено позовну заяву керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації, Державної екологічної інспекції Центрального округу, до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: ТОВ «Лоза-17», приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Е.А. про визнання протиправним та скасування наказу, витребування земельної ділянки у кінцевого набувача.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області № 23-9309/14-16-СГ від 20.09.2016 року, яким відведено у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, за межами населеного пункту; витребувано у ОСОБА_1 на користь держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, за межами населеного пункту.

У той же час, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об?єднання земельних ділянок, розробленої ФОП ОСОБА_3 , земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, поділено на 2 новостворені земельні ділянки за кадастровими номерами: :01:001:2548, загальною площею 0,3 га, та :01:001:2549, загальною площею 0,7 га.

На підставі вказаної землевпорядної документації, рішенням державного реєстратора Сафроненка В.А. № 53356489 від 29.07.2020 року здійснено реєстрацію поділу земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У подальшому, рішенням державного реєстратора Сафроненка В.А. № 53356229 від 29.07.2020 року зареєстровано за ОСОБА_1 речове право на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та внесено дані про відповідне право власності.

Прокурор стверджує, що спірна земельна ділянка має у своєму складі землі водного фонду прибережену захисну смугу Кременчуцького водосховища, що встановлено Черкаським апеляційним судом, і рішення про її передачу вже скасовано, а відповідач намагається ухилитися від виконання рішення.

У зв`язку з вищевикладеним, прокурор просить: скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту, з одночасним припиненням речового права на неї. Усунути ОСОБА_1 перешкоди територіальній громаді с. Будище на користування та розпорядження земельною ділянкою за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, яка розташована в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту, шляхом зобов`язання її повернення територіальній громаді с. Будише , в особі Будищенської сільської ради. Стягнути з відповідача на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4 540,00 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня 2022 року позов заступника керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави, в особі Будищенської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області до ОСОБА_1 ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, Державна екологічна інспекція Центрального округу; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права приватної власності та усунення перешкод, шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду площею 0,7 га задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту, з одночасним припиненням речового права на неї.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди територіальній громаді с. Будище, Черкаського району, Черкаської області у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, яка розташована в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту, шляхом зобов`язання її повернення територіальній громаді с. Будище, Черкаського району, Черкаської області в особі Будищенської сільської ради.

У стягненні із відповідача ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури, понесених судових витрат по оплаті судового збору в сумі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень 00 копійок відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бовшика М.Ю. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник вказує, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, які мають значення для справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, вдався до порушення норм матеріального та процесуального права, а тому прийняв безпідставне, необґрунтоване та незаконне рішення, яке має бути скасоване, а в справі прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви слід відмовити за недоведеністю.

Так, апеляційна скарга обґрунтовується тим, що заступник керівника Черкаської окружної прокуратури не надав належних документів, зокрема, представницьких та в позовній заяві належним чином не обгрунтував, що вказана посадова особа органу прокуратури має статус прокурора. Тому вважає, що прокурором порушено вимогу ч. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Адвокат Бовшик М.Ю. зазначає в апеляційній скарзі, що, виходячи з вимог ЦПК та їх офіційного тлумачення Конституційним Судом України, органи прокуратури можуть представляти лише ті органи місцевого самоврядування, які наділені повноваженнями органів виконавчої влади.

Прокурор не обґрунтував та не розмежував повноваження органу місцевого самоврядування та органу виконавчої влади, в інтересах яких він звернувся до суду.

В апеляційній скарзі адвокат Бовшик М.Ю. окремо звертає увагу на те, що прокурором в позовній заяві не було вказано, що Будищенська сільська рада, як колегіальний орган, не вжила заходів до припинення права власності на момент подання позовної заяви до суду і це є підставою для представництва прокурора до звернення до суду в інтересах держави.

Подавши позов, прокурор фактично позбавив Будищенську сільську раду звернутися до суду протягом трьох років з моменту порушення прав власника та скоротив цей строк, що у свою чергу, позбавляє Будищенську сільську раду в повній мірі використати право на судовий захист, вказує скаржник.

Скаржник вважає, що прокурор в інтересах держави, в особі Будищенської сільської ради, подав позовну заяву, яка суперечить інтересам Будищенської сільської ради, і фактично позиціонує Будищенську сільську раду, як відповідача.

В апеляційній скарзі зазначається, що відповідач ОСОБА_1 є належним набувачем вказаної земельної ділянки.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бовшик М.Ю. просить рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 19.07.2022 року у справі № 707/1372/21 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави, в особі Будищенської сільської ради про скасування державної реєстрації права приватної власності та усунення перешкод, шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду площею 0,7 га відмовити за недоведеністю.

30 вересня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від заступника керівника Черкаської окружної прокуратури Є. Троцька надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначається, що апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає до задоволення.

Сукупність наявних в матеріалах справи доказів об`єктивно свідчить про наявність порушення інтересів держави у сфері раціонального використання, охорони та розпорядження землями водного фонду, вимог ст. 324 ЦК України, норм Конституції України та права власності територіальної громади, а також українського народу в цілому.

Факт протиправності наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 20.09.2016 року № 23-9309/14-16-СГ не потребує повторного доказування, оскільки ця обставина вже встановлена судовим рішенням - постановою Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 року у справі № 707/2051/19, яка залишена без змін судом касаційної інстанції, та є чинною.

У відзиві зазначається, що скаржник намагається ввести суд в оману, вказуючи, що постановою Черкаського апеляційного суду від 22.07.2020 року земельну ділянку витребувано лише у ОСОБА_2 , а не у відповідача ОСОБА_1 .

Вказане не відповідає дійсності, так як саме у ОСОБА_1 , як кінцевого набувача спірної земельної ділянки, останню було витребувано на користь держави, в особі Черкаської обласної державної адміністрації, як наслідок вимога про її повернення, в межах даного спору пред`явлена до належного відповідача.

В цілому, на думку прокурора, доводи представника відповідача адвоката Бовшика М.Ю. не відповідають матеріалам справи, нормам матеріального та процесуального права, тому як наслідок апеляційна скарга на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 19.07.2022 року не підлягає до задоволення.

У відзиві заступник керівника Черкаської окружної прокуратури Є. Троцько просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , в особі адвоката Бовшика М.Ю., на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 19.07.2022 року у справі № 707/1372/21 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони повідомлені про дату, час, місце розгляду справи згідно вимог чинного законодавства, однак, в судове засідання апеляційного суду з?явились лише прокурор та представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Євтушенко М.П.

Заяв та клопотань про відкладення на іншу дату розгляду апеляційної скарги від учасників процесу не надходило до апеляційного суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника та прокурора, які з?явились в судове засідання апеляційного суду, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності та усунення перешкод, шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду площею 0,7 га,суд першої інстанції виходив з обгрунтуваності та доведеності позовних вимог, встановивши, що спірна земельна ділянка містить у своєму складі прибережну захисну смугу Кременчуцького водосховища та входить до складу земельної ділянки, виділення якої було визнано незаконним, а вказані обставини не спростовано відповідачем у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що згідно даних Публічної кадастрової карти України, земельна ділянка повністю перебуває у межах об`єкту природно-заповідного фонду місцевого значення ландшафтного заказника «Рогозинські острови», тому відповідно з вимогами до ст. 83 Земельного кодексу України, не могла передаватися у приватну власність.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних копії Акту обстеження земельної ділянки площею 7,0 га із земель загального користування (штучне водосховище) в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту від 30 вересня 2011 року, комісія провела обстеження вказаної земельної ділянки та вважала за доцільне перевести її до земель загального користування (сіножаті) із земель загального користування (штучні водосховища).

При цьому, начальником Черкаського регіонального управління водних ресурсів було погоджено вказаний Акт за умови збереження прибережної захисної смуги відповідно до вимог ст. 88 ВК України, без зміни цільового призначення фактичних земель водного фонду (під водою) (т. 1 а. с. 36-38).

У подальшому, розпорядженням Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області «Про затвердження акта обстеження земельної ділянки» № 284 від 21 жовтня 2011 року затверджено Акт обстеження земельної ділянки площею 7,0 га із земель загального користування (штучне водосховище) в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту від 30 вересня 2011 року (т. 1 а. с. 34).

Зі змісту пояснювальної записки необхідності прийняття розпорядження державної адміністрації стосовно затвердження Акту обстеження земельних ділянок, виданої начальником управління Держкомзему у Черкаському районі Черкаської області Харченком В.Г. вбачається, що у проект розпорядження внесено земельну ділянку загальною площею 7,0 га, яку віднесено до земель загального користування (штучне водосховище) в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту.

При обстеженні даної земельної ділянки встановлено, що вона фактично знаходиться під пасовищами ( т. 1 а. с. 35).

Наказом Головного управління Держземагентства у Черкаській області № 23-2878/14-14-СГ від 22 серпня 2014 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель державної власності у власність, розташованої в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області за межами населеного пункту, орієнтовною площею 1,000 га та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 24).

У порядку виконання постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області розглянути заяву ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (т.1 а. с. 26-32), 20 вересня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області винесено наказ № 23-9309/14-16-СГ, яким надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 1,0000 га за кадастровим номером :01:001:2205 із земель сільськогосподарського призначення державної власності, без зміни цільового призначення, для ведення особистого селянського господарства, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, за межами населеного пункту (т. 1 а. с. 25).

Відповідно даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 259446295 від 02 червня 2021 року, на підставі договору купівлі-продажу № 4122 від 04 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., речове право на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, що розташована в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області, за межами населеного пункту, перейшло до ОСОБА_1 , який на даний час є власником вказаної земельної ділянки та відповідачем за вказаним позовом у справі (т. 1 а. с. 96-102).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 липня 2020 року, залишену без змін постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року, яка є чинною : визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області № 23-9309/14-16-СГ від 20 вересня 2016 року, яким відведено у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, за межами населеного пункту. В

Витребувано у ОСОБА_1 на користь держави, в особі Черкаської обласної державної адміністрації земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, за межами населеного пункту (т. 1 а. с. 47-59, т. 2 а. с. 166-187).

У той же час, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об?єднання земельної ділянки, розробленої ФОП ОСОБА_3 , земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, поділено на дві нові ділянки за кадастровими номерами :01:001:2548, загальною площею 0,3 га, та :01:001:2549, загальною площею 0,7 га ( т. 1 а. с. 60-85).

Рішенням державного реєстратора Сафроненка В.А. № 53356489 від 29.07.2020 року здійснено реєстрацію поділу земельних ділянок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а. с. 96).

У подальшому, рішенням державного реєстратора Сафроненка В.А. № 53356229 від 29.07.2020 року зареєстровано за ОСОБА_1 речове право на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та внесено дані про відповідне право власності (т. 1 а. с. 93).

Згідно даних Публічної кадастрової карти України, земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, повністю перебуває у межах об`єкту природно-заповідного фонду місцевого значення ландшафтного заказника «Рогозинські острови» (т. 1 а. с. 165).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року, встановлено, що земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, що розташована в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області, за межами населеного пункту, частково займає прибережну захисну смугу Кременчуцького водосховища (т. 1 а. с. 47-59, т. 2 а. с. 166-187).

08 червня 2021 року Черкаська обласна державна адміністрація довела до відому Черкаської окружної прокуратури, що у зв`язку із тим, що земельні ділянки за кадастровими номерами :01:001:2548, загальною площею 0,3 га, та :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, розташовані в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області, за межами населеного пункту з 27 травня 2021 року, тобто з дня набрання чинності Закону України № 1423-ІХ, то вони вважаються земельними ділянками комунальної власності, а тому інтереси держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації не порушено (т. 1 а. с. 91-92).

11 червня 2021 року Будищенська сільська рада, Черкаського району скерувала до Черкаської окружної прокуратури лист за № 02-75/2440, у якому вказала, що не буде вживати заходи представницького характеру в частині пред`явлення позовної заяви до ОСОБА_1 щодо усунення перешкод користування земельними ділянками за кадастровими номерами :01:001:2548, загальною площею 0,3 га, та :01:001:2549, загальною площею 0,7 га (т. 1 а. с. 89).

17 червня 2021 року Черкаська окружна прокуратура направила на адресу Будищенської сільської ради листа, у якому проінформувала про те, що має намір звернутися з даним позовом до суду (т. 1 а. с. 103-105).

Так, статтями 13 та 14 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу, від його імені права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі, й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із ч. 2 ст. 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

Відповідно з ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, ст. 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

За змістом зазначених норм права, землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема, зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі, струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема, громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми у відповідності до ч. 2 ст. 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі, рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом згідно до ч. 4 ст. 59 ЗК України.

Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема, зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі, струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

За положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст. ст. 60, 62 ЗК України та ст. ст. 1, 88, 90 ВК України.

Відповідно до ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі, баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому, не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Існування прибережних захисних смуг та їх розмірів, передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України).

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м.

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання на надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Разом з тим, за положеннями ст. 88 ВК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів, прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Містобудівна документація це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про основи містобудування»).

Різновидом містобудівної документації є генеральний план населеного пункту містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Таким чином, прибережна захисна смуга являє собою частину водоохоронної зони, визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року, справа № 14-317цс19 (469/1044/17), вказала, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року, справа № 372/1684/14-ц дійшла висновку, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам ст. 83, 84 цього Кодексу.

Наведений висновок узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц(провадження № 14-452цс18) (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) (пункт 53), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) (пункт 63.2).

Вищевказані положення Закону підлягають застосуванню, якщо буде безспірно доведено, що спірна земельна ділянка дійсно належить до земель водного фонду.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Черкаського апеляційного суду від 22 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року, встановлено, що земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:2205, загальною площею 1,0000 га, розташована в адміністративних межах Будищенської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області, за межами населеного пункту, частково займає прибережну захисну смугу Кременчуцького водосховища.

Апеляційний суд погоджується із районним судом, який вірно вказав, що ОСОБА_1 був стороною у цивільній справі № 707/2051/19, обставини встановлені рішенням суду у вказаній справі не підлягають доказуванню.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми права, суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку, що спірна земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, містить у своєму складі прибережну захисну смугу Кременчуцького водосховища та входила до складу земельної ділянки, виділення якої було визнано незаконним, і вказані обставини не спростовано відповідачем ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, з чим і повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції вірно акцентовано увагу на тому факті, що відповідно до даних Публічної кадастрової карти України, земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, повністю перебуває у межах об`єкту природно-заповідного фонду місцевого значення ландшафтного заказника «Рогозинські острови» (т. 1 а. с. 165) та, згідно з вимогами статті 83 Земельного кодексу України, не могла передаватись у приватну власність.

Таким чином, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, скасувавши державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:2549, загальною площею 0,7 га, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту, з одночасним припиненням речового права на неї, а також зобов`язав відповідача ОСОБА_1 усунути перешкоди територіальній громаді с. Будище Черкаського району у користуванні та розпорядженні вищевказаною земельною ділянкою, шляхом зобов?язання її повернення територіальній громаді с. Будище, Черкаського району, Черкаської області.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно вказав, що позбавлення відповідача ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку та зобов`язання останнього її повернути територіальній громаді відповідає критерію законності, оскільки воно здійснюється на підставі норми статті 391 ЦК України, у зв?язку з порушенням низки вимог Водного кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають критеріям доступності, чіткості, передбачуваності.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів.

Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року).

Крім того, Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції, який вірно звернув увагу, що повернення у власність територіальної громади спірної земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за збереженням земель водного фонду, їх раціональним використанням, забезпечення конституційного права кожного громадянина користуватися землями водного фонду у встановлений законом спосіб та відповідає загальним інтересам інших громадян і всього суспільства на безпечне довкілля, а також спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності.

Так, важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки належністю її до земель водного фонду та перебуванням під об`єктом природно-заповідного фонду.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому, з питань оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

У цьому контексті було вірно зауважено, що в силу об?єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, відповідач у справі ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства, і за необхідності, отримавши правову допомогу, перед набуттям такої ділянки у власність, міг та повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель водного фонду, оскільки розташована під об`єктом природно-заповідного фонду (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц та від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

Стосовно твердження скаржника щодо незаконності представництва прокуратурою Будищенської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області, то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду вирішувала такі питання: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов?язаний прокурор перед зверненням до суду з?ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.

У постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18; від 16 квітня 2019 року у справі № 910/3486/18; від 16 квітня 2019 року у справі № 925/650/18; від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18; від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18; від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, та зазначила, що: «Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Так, прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об?єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов?язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але, якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з?ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб?єктом владних повноважень.

Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави, в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва».

Таким чином, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб?єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу згідно частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи вище вказане, можливо зробити висновок, що наявність інтересів держави повинен бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, заявою або скаргою.

Таким чином, прокурор відповідно до статті положень 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, а саме: з огляду на неподання Будищенської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області позову, що свідчить про тривалу бездіяльність сільської ради щодо захисту інтересів держави та територіальної громади, отже, неналежне виконання нею своїх повноважень. Тому у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам законодавства.

З огляду на вище викладене, посилання в апеляційній скарзі на необґрунтованість подання прокурором позову до суду є невірним, і не може бути підставою для визнання рішення суду не чинним за наведених підстав.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що, оцінюючи вищезазначені обставини, обґрунтованим є втручання прокурора у спірні правовідносини задля захисту порушеного інтересу територіальної громади с. Будище, шляхом подання позовної заяви, у тому числі, в особі Будищенської сільської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, Державна екологічна інспекція Центрального округу, Гардубей І.М. про скасування державної реєстрації права приватної власності, усунення перешкод шляхом зобов`язання повернення земельної ділянки водного фонду, оскільки заходи реагування, які були б достатнім та результативними Будищенською сільською радою у продовж розумного строку не вжито та вживатись не будуть, що підтверджується листом № 02-75/2440 від 11.06.2021 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано сторонам вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, вирішуючи спір в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Аргументи та доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено, оскільки не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог прокурора, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати слід залишити за рахунок держави, оскільки відповідач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, та звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Інші судові витрати не переглядаються судом апеляційної інстанції, оскільки рішення суду залишено без змін апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бовшика Миколи Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 07.10. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков