Номер провадження: 22-ц/813/5939/22
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Гірняк Л.А,, Комлева О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації,-

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації. У поданому позові просила суд поділити спільне майно подружжя автомобіль Mitsubishi eclipse (№ кузова НОМЕР_1 ) шляхом стягнення з ОСОБА_1 2/3 вартості частки такого автомобіля(т.1. а.с.3-8).

10 грудня 2021 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію у рахунок вартості Ѕ частки автомобіля Mitsubishi eclipse (№ кузова НОМЕР_1 ) у розмірі 96070 грн. (дев`яносто шість тисяч сімдесят гривень 00 коп.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати зі сплати судового збору у розмірі 960,07 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень 07 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 1223,83 грн. (одна тисяча двісті двадцять три гривні 83 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати на правничу допомогу у розмірі 9600,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот гривень 00 коп.) (т.2, а.с.86-91).

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

25 січня 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу залишено без руху.

07 лютого 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду відкрито провадження у справі.

19 травня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 . У поданому відзиві позивач вказує, що апелянтом не спростовано факту відчуження автомобіля без згоди дружини, та не надано доказів, що кошти від відчуження витрачались на потреби сім`ї . Позивач наголошує на тому, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача із прийнятим судовим рішенням та ґрунтується на неправильному розумінні норм та практики Верховного Суду.

25 серпня 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду справу призначено до розгляду.

01 вересня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 про розгляд справи за відсутності сторони.

01 вересня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 про розподіл судових витрат, в якому позивач просить суд вирішити питання щодо розподілу судових витрат, поклавши їх на ОСОБА_1 .

В судове засідання, призначене на 01 вересня 2022 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.

07 вересня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 про долучення доказів з метою розподілу судових витрат.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, виходив з того, що належний подружжю автомобіль Mitsubishi eclipse (№ кузова НОМЕР_1 ) був відчужений відповідачем на користь третьої особи за відсутності згоди іншого співвласника ОСОБА_2 , а також з того, що стороною позивача не надано достатніх доказів на підтвердженням обставин викладених у ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 22.05.2018 р. позивачем до Київського районного суду м. Одеси було подано позов до відповідача про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

За час знаходження у шлюбі сторони придбали автомобіль Mitsubishi eclipse (№ кузова НОМЕР_1 ), який 29.08.2017 року був зареєстрований за ОСОБА_1 .

07.09.2018 року Приморським районним судом м. Одеси постановлено рішення, відповідно до якого шлюб, зареєстрований 01 червня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, про що був зроблений актовий запис №391, між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 ), розірвано.

На виконання ухвали про витребування доказів від 05.03.2020 р. від Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області надійшли витребувані матеріали з яких вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу № 5141/2018/983775, укладеного 14.06.2018 р. у територіальному сервісному центрі, автомобіль Mitsubishi eclipse (№ кузова НОМЕР_1 ) був зареєстрований за ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 р. по справі № 372/504/17).

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

У поданій апеляційній скарзі апелянт вказує, що кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї , адже ним протягом 2020-2021 років перераховано грошові кошти на картку ОСОБА_5 (спільної доньки) та сплачено 9048 грн та 6186 грн за комунальні послуги за квартиру, в якій мешкає донька. Апелянт наголошує, що ним здійснювались комунальні платежі за квартиру співвласником якої він є, а також повідомляє про те, що у процесуальних документах адресою відповідача також зазначено вищезазначену квартиру.

Апеляційний суд, відхиляючи вказані доводи апеляційної скарги, зазначає, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2019 року по справі №522/13955/18 квартиру було визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано Ѕ за кожним із подружжя, та відповідно договори про оплату комунальних послуг укладені і з позивачем з зазначенням Ѕ частки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою 01.09.2019 року укладено з обслуговуючою компанією окремі договори на надання відповідних послуг з обслуговування будинку, надання опалення, водопостачання, тобто після поділу квартири у кожного з співвласників був свій договір і кожен сплачував комунальні платежі за свою Ѕ частку. Крім того, після поділу квартири в натурі, адреса квартир не змінилась, а в реєстрі речових прав фактично міститься 2 квартири в окремих розділах з однаковими адресами, однак з різними унікальними реєстраційними номерами. Вказане також встановлено судом першої інстанції.

Також позивачем було надано копії договорів про надання послуг з утримання будинку та про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, з яких вбачається, що такі договори укладені з позивачем на вищевказану квартиру із зазначенням Ѕ, що відповідає розміру права власності позивача. Окрім того, до пояснень надано копії квитанцій, з яких вбачається, що ОСОБА_2 з 27.12.2019 р. по 09.08.2021 р. сплатила суму у розмірі 21037,21 грн в рахунок сплати комунальних платежів за вищевказану квартиру.

Верховний Суд, у постанові від 05.04.2019 р. по справі № 645/4711/15-ц зазначив наступне: «один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя частину вартості спільного майна подружжя, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби».

У вказаній постанові Верховний Суд також дійшов до висновку, що тягар доказування того, що відчуження було здійснено в інтересах сім`ї, має доводити той, хто це майно відчужив без згоди другого з подружжя.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта у частині використання коштів від відчуження автомобіля в інтересах сім`ї шляхом перерахування коштів на картку доньки ОСОБА_5 у період 2020-2021 р., оскільки утримання доньки відповідача є його прямим обов`язком в силу ст. 180 Сімейного Кодексу України.

Окрім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, апелянтом надано докази перерахування грошових коштів на картку ОСОБА_5 починаючи з 2020 р., натомість відчуження автомобіля було здійснено у червні 2018 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позов про розірвання шлюбу було зареєстровано у районному суді 22.05.2018 року, в свою чергу автомобіль був відчужений 14.06.2018 року, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, автомобіль було відчужено на користь сина відповідача ОСОБА_3 .

З огляду на вказане, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відчуження автомобіля менше чим через місяць після ініціювання позивачем судового спору про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя свідчить про недобросовісність дій позивача, оскільки такі дії були спрямовані на уникнення поділу спільного майна подружжя.

Тому, колегія суддів приходить до висновку про те, що апелянтом не надано вмотивованих та обґрунтованих доводів які б спростовали висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Щодо клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 про розподіл судових витрат, а саме стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що представництво ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції здійснювалось адвокатом Кострич М.П. на підставі договору про надання правничої допомоги №02/22 від 25.03.2022 року.

Позивачем, на підтвердження витрат на правову допомогу, надано копію договору про надання правової допомоги, а також додаткову угоду, якою встановлено розмір оплати послуг з представництва ОСОБА_2 у фіксованому розмірі, а саме 12 000 грн. Також, позивачем надано акт виконаних робіт, рахунок на оплату та докази проведення оплати.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу положень ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Згідно із ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат ,які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем направлено клопотання із додатками 06 вересня 2022 року, до клопотання також додано докази направлення цього клопотання іншій стороні по справі.

Згідно із позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 року у справі №907/357/16, та від 18.12.2018 року у справі №910/4881/18 відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року по справі №280/2635/20.

При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу ,витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про задоволення клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 12.09.2022 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Комлева О.С.

Гірняк Л.А.