Провадження № 22-ц/812/549/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Миколаїв

справа № 488/2812/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Стрілець К.О.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації

до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 (треті особи - Державне підприємство "Миколаївське лісове господарство, виконавчий комітет Миколаївської міської ради)

про витребування земельної ділянки

за апеляційними скаргами

прокуратури Миколаївської області, ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 1 серпня 2019 року суддею Лазаревою Г.М. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури №2 (далі прокурор) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішень міської ради, скасування запису в державному реєстрі, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та її витребування у придатному для використання стані.

Прокурор зазначав, що рішенням Миколаївської міської ради № 20/47 від 20 грудня 2007 року (пункт 6 розділу 1) ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» площею 1000 кв.м. з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Рішенням Миколаївської міськради № 23/44 від 25 квітня 2008 року (пункти 9, 9.2 розділу 4) погоджено проект землеустрою щодо відведення у власність цієї ділянки загальною площею 1000 кв.м., зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової та громадської забудови, із земель ДП «Миколаївське лісове господарство» для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та надано її у власність ОСОБА_2 21 листопада 2012 року остання отримала державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0032 серії ЯЗ № 983952. 23 листопада 2012 року між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу № 1206, за яким покупець набув право власності на зазначену земельну ділянку, про що до державного акту про право власності внесено відмітку за № :05:001:0032:3:02. 27 листопада 2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за № 7868913 про право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, а 18 серпня 2016 року - зареєстровано право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості - житловий будинок площею 421,8 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на численні порушення вимог земельного законодавства щодо повноважень органу місцевого самоврядування та порядку передачі у власність фізичній особі земельної ділянки лісогосподарського призначення державної форми власності, прокурор просив:

- визнати незаконним та скасувати п.п. 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 23/44 від 25 квітня 2008 року, яким погоджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 983952, виданий ОСОБА_2 21 листопада 2012 року з відміткою № :05:001:0032:3:2 про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 , який зареєстровано 21 листопада 2012 року Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03079;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 16007736 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за цією адресю за ОСОБА_1 ;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської ОДА земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0032 у придатному для використанні стані шляхом знесення об`єкту нерухомості - житлового будинку.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 1 серпня 2019 року позов задоволено частково; визнано незаконними та скасовано пункти 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/44; визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 983952, виданий ОСОБА_2 21 листопада 2012 року з відміткою № :05:001:0032:3:02 про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 та зареєстрованого Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03079; скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 16007736 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_2 за рахунок земель державного лісового фонду урочища «Жовтневе», квартал 43, які перебували у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». Розпорядження компетентного органу про вилучення з постійного користування лісового господарства цих земель зі складу урочища «Жовтневе» не приймалось, а тому Миколаївською міською радою передано у власність відповідачки земельну ділянку без її вилучення у належного землекористувача та зміни цільового призначення. Проект відведення не погоджений з органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Враховуючи, що державний акт виданий на підставі рішення міської ради, яке суд визнав незаконним, він також підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог прокурора в частині витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської ОДА спірної земельної ділянки, суд вважав, що порушень прав власника діями ОСОБА_1 не встановлено, а тому свої права і на земельну ділянку, і на житловий будинок він набув правомірно.

Крім того, суд першої інстанції відмовив в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, дійшовши висновку, що надані відповідачем докази жодним чином не доводять того, що позивач у справі - Миколаївська обласна державна адміністрація довідалась або могла б довідатися про наявність оскаржуваних рішень Миколаївської міської ради у 2014 році.

Сторони не погодились з судовим рішенням та його оскаржили.

В апеляційній скарзі прокурор просив судове рішення в частині відмови у витребуванні спірної ділянки у ОСОБА_1 у придатному для використання стані зі знесення будівлі скасувати та задовольнити ці вимоги. Апелянт посилався на те, що вибуття спірної земельної ділянки відбулось без волі власника (держави) в особі Миколаївської ОДА, а тому перешкоди для застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦК, відсутні. Посилання суду на те, що вимоги статті 149 ЗУ стосуються лише землекористувачів, а не власників земельних ділянок, не спростовує зазначених висновків. Враховуючи, що суд першої інстанції встановив порушення Миколаївською міською радою при розпорядженні спірною земельною ділянкою вимог статтей 57, 31 ЛК та статтей 122, 149 ЗК, таке майно має бути повернуто належному власнику. При цьому для застосування вимог статті 388 ЦК не вимагається порушення прав власника майна його останнім набувачем.

Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Вимоги обґрунтовував тим, що висновки суду першої інстанції щодо дотримання позовної давності, є помилковими. Про наявність оспорюваного рішення власник землі мав інформацію з травня 2008 року, оскільки отримав примірник цього рішення через управління охорони навколишнього середовища Миколаївської ОДА. Прокуратурі це рішення було відоме з 2014 року, оскільки у цьому році за фактом передачі у приватну власність громадянам земельних ділянок в урочище «Жовтневе» було розпочато кримінальне провадження № 0000074. У задоволенні позову просив відмовити через сплив позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 прокурор заперечував її обґрунтованість, зазначаючи, що позовна давність починає перебіг з часу, коли власник дізнався про порушення його прав . Відповідно до Закону «Про місцеві державні адміністрації» від 9 квітня 1999 року у місцевих державних адміністрацій відсутні контролюючі функції щодо органів місцевого самоврядування, зокрема у сфері розпорядження землями. Також оскаржуваний державний акт було видано на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2008 року у справі № 2-а-443/2008, яке скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2015 року. При наявності чинного рішення суду, на підставі якого видано державний акт, вимога про визнання цього документу недійсним не могла бути задоволена, що також унеможливлювало витребування спірної земельної ділянки у її нинішнього власника та не забезпечувало реального поновлення порушених інтересів держави у спірних правовідносинах.

Правом відзиву на апеляційну скаргу прокурора учасники справи не скористались.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року апеляційні скарги прокурора та ОСОБА_1 задоволені частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 1 серпня 2019 року скасовано.

В частині позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування підпунктів 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 23/44 від 25 квітня 2008 року щодо погодження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акту, виданого ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 983952 від 21 листопада 2012 року - провадження закрито.

В іншій частині позовних вимог ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог про cкасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 16007736 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості (житлового будинку) - відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року касаційну скаргу прокуратури Миколаївської області задоволено частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у частині закриття провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування підпунктів 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 23/44 від 25 квітня 2008 року ; визнання недійсним державного акту від 21 листопада 2012 року, серії ЯЗ № 983952, та у частині розподілу судових витрат залишено без змін.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року в мотивувальній частині щодо наведених правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 16007736 від 18 серпня 2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 змінено в частині підстав відмови в позові, а в резолютивній частині щодо відмови в задоволенні вказаних позовних вимог по суті залишено без змін.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у частині вирішення позову про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_2 з кадастровим номером :05:001:0032, у придатному для використання стані шляхом знесення житлового будинку, скасовано і справу у цій частині направлено до апеляційного суду на новий розгляд.

При цьому Верховний Суд у цій справі констатував, що апеляційним судом не досліджено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, за яким ОСОБА_1 набув її у власність, не встановлено його зміст та не з`ясовані правовідносин, які виникли за цим договором.

Водночас, Верховний Суд зауважив, що під час нового розгляду справи, апеляційному суду необхідно перевірити добросовісність або недобросовісність набувача, що має важливе значення як для застосування статей 387, 388 ЦК, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, і вирішити спір в залежності від встановлених обставин.

Отже, предметом повторного апеляційного перегляду справи є рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 1 серпня 2019 року в частині позову прокурора за статтями 387,388 ЦК про витребування у ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0032 у придатному для використанні стані шляхом знесення об`єкту нерухомості - житлового будинку.

Водночас, Верховний Суд неодноразово підкреслював, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, є неефективними. (постанова Великої палати Верховного Суду. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та інших.

Проте неефективність такого способу захисту інтересів держави як оспорення рішень, зокрема, органу місцевого самоврядування, як окремої позовної вимоги, не звільняє суд від обов`язку дослідити та оцінити законність передачі землі у власність фізичній особі на підставі рішення місцевої ради, як підстави для її подальшого витребування з застосуванням механізму статті 388 ЦК.

Закриття провадження у справі щодо позовних вимог до ОСОБА_2 такому дослідженню не перешкоджає.

В судове засідання апеляційного суду представники Миколаївської обласної державної адміністрації, Миколаївської міської ради та третіх осіб, повідомлені про день, час та місце судового засідання, не з`явились. Справу розглянуто за участю відповідача ОСОБА_1 та прокурора Волкожи С.В.

Переглянувши справу в межах, зазначених вище, та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення за доводами та вимогами апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Миколаївської міськради № 20/47 від 20 грудня 2007 року (пункту 6 розділу 1) ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_3 , з присвоєнням окремої адреси.

Рішенням Миколаївської міськради № 23/44 від 25 квітня 2008 року (пункт 9, 9.2 розділу 4) затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

21 листопада 2012 року на підставі вищевказаних рішень та постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2008 року ОСОБА_2 видано державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0032, серії ЯЗ № 983952.

23 листопада 2012 року між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу № 1206 зазначеної земельної ділянки, про що 27 листопада 2014 року внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 7868913.

18 серпня 2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості - житловий будинок площею 421,8 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Порушеннями законодавства при передачі права власності на землю прокурор зазначав: незаконність передачі земель державного лісового фонду органом місцевого самоврядування поза межами його повноважень та порушення порядку (без вилучення та припинення права постійного користування землею лісового фонду, яке належало державному підприємству, без зміни цільового призначення, без погодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства, без проведення експертизи тощо).

Згідно з частиною 2 статті 3 ЗК (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі- ЗК) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Всі землі за формою власності поділяються на земельні ділянки, що перебувають у власності держави (в особі органів державної влади), у комунальній власності (в особі органів місцевого самоврядування) та у приватній власності (громадян та юридичних осіб).

За статтею 7 Лісового кодексу (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі ЛК) ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності.

Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону ( стаття 8 ЛК та статті 84 ЗК).

У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності (стаття 9 ЛК).

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11ЛК).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІV від 5 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Відповідно до статті 19 ЗК землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами 1, 2 та 4 статті 20 ЗК віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК ; частина 1 статті 17 ЛК ).

За змістом статті 31 ЛК та статті 21 Закону від 9 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського та обласного значення, та припинення права користування ними.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що землі лісогосподарського призначення, в тому числі й нелісові землі, які надані державним лісогосподарським підприємствам для потреб лісового господарства, перебувають у державній власності (незалежно від місця розташування цієї землі) до здійснення організаційно-правових заходів щодо розподілу цих земель на землі територіальних громад ( комунальна власність) і землі держави (державна власність). До проведення такого розмежування та передачі землі у комунальну власність розпорядження лісогосподарськими землями здійснюють державні адміністрації.

Документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-212цс14.

Судом установлено, що спірна земельна ділянка розташована у кварталі 43 урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство» на території земель лісового фонду, що підтверджено листом ВО «Укрдержліспроект» № 403 від 05 липня 2017 року, листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 138 від 15 лютого 2016 року та листом ДП «Миколаївське лісове господарство» № 43 від 15 лютого 2016 року. Проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки цими органами не погоджувався, висновок не надавався (а.с.27,29,30 том 1).

Відомостей станом на 2009 рік про розподіл земель державної власності на території міста Миколаєва на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі меж земельних ділянок державної та комунальної власності, матеріали справи не містять.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що станом на 2007- 2009 роки земельна ділянка площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 перебувала у складі земель кварталу 43 урочища «Жовтневе», мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Розпорядження спірною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень державної адміністрації (стаття 31 ЛК та стаття 21 Закону «Про місцеві державні адміністрації»).

Таким чином, висновок суду про те, що Миколаївська міська рада, приймаючи рішення № 23/44 від 25 квітня 2008 року в оскаржуваній частині, діяла поза межами своїх повноважень, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З обставин справи вбачаються й інші порушення вимог земельного та лісового законодавства, на які посилався прокурор, а саме передача землі у власність ОСОБА_2 для нелісогосподарських потреб без вилучення та припинення права користування попереднього землекористувача та без зміни цільового призначення, а саме з порушенням вимог статтей 20, частини 3 статті 57 та 149 ЗК.

Отже, рішення Миколаївська міська рада № 23/44 від 25 квітня 2008 року (пункти 9, 9.2 розділу 4) суперечить вимогам земельного та лісового законодавства.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача та умови для такого витребування передбачені статтею 388 ЦК.

Отже, права власника на витребування свого майна залежить від

-добросовісності/недобросовісності набувача, а також

-способу, у якій це майно вибуло з його володіння.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів статті 388 ЦК, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року по справі №925/1351/19, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Матеріали справи свідчать про те, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 набув на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 23 листопада 2012 року з ОСОБА_2 .

За змістом договору ОСОБА_1 придбав спірну ділянку у приватну власність та сплатив за неї грошові кошти (140390 грн.) (пункт 1.1, 2.1).

Цільовим призначенням земельної ділянки є будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (пункт 1.3).

Продавець засвідчив, що на момент укладення договору земельна ділянка під забороною, в іпотеці, в податковій заставі не перебуває, щодо земельної ділянки відсутні судові спори, внаслідок продажу ділянки не будуть порушені права третіх осіб, вона є вільною від будь-яких майнових і претензій третіх осіб та інш. (пункт 1.7).

За змістом пункту 4.6 договору власник має право самостійно господарювати на земельній ділянці, споруджувати будівлі відповідно до цільового призначення землі.

Право власності ОСОБА_2 на це майно підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку ЯК №983952, виданого 15 листопада 2012 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації за №03079 (пункт 1.4 договору), та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того, права продавця на земельну ділянку були підтверджені і рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2008 року (рішення було скасовано постановою Окружного Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року).

Отже, ОСОБА_1 , набуваючи права на землю за цивільно-правовою угодою відплатним договором, мав право добросовісно покладатись на відомості про права продавця, не знав та не мав знати про порушення, допущені при набутті прав попереднім власником, та існування порушених прав ДП Миколаївське лісове господарство та держави.

Будь-яких інших даних про недобросовісність набувача ОСОБА_1 справа не містить. На такі обставини не посилається і прокурор.

При вирішенні питання про те, у якій спосіб спірне майно вибуло з власності з постійного користування лісогосподарського підприємства та власності держави, апеляційний суд враховує відомості Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, яке є територіальним органом Держлісагенства, як центрального органу виконавчої влади, про те, що у 2007 року цей орган надавав висновки про погодження відведення земельних ділянок лісового фонду у власність фізичних осіб (а.с.29 том 1), а також повідомлення ДП Миколаївське лісове господарство , як постійного землекористувача, аналогічного змісту (а.с.30).

Крім того, за повідомленням виконавчого комітету Миколаївської міськради від 12 вересня 2018 року примірник оскаржуваного рішення був надісланий до Управління охорони навколишнього середовища Миколаївської облдержадміністрації, яке є структурним підрозділом органу державної влади, 21 травня 2008 року.

Отже, достатніх підстав вважати, що земельна ділянка вибула без відома та волі відповідних державних органів, на які покладено функцію реалізації державної політики у сфері лісового господарства, судом не встановлено.

Крім того, враховуючи, що прокурором заявлено вимогу про покладення на ОСОБА_1 обов`язку не тільки повернути державі земельну ділянку, отриману за відплатним договором, а і знести житловий будинок, право власності на який відповідач набув та зареєстрував у встановленому порядку, апеляційний суд вважає необхідним дослідити питання дотримання прав відповідача, які гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При застосуванні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ЄСПЛ звертає увагу на необхідність додержання принципу "належного урядування" при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном (рішення від 24 червня 2003 року в справі "Стретч проти Сполученого Королівства", рішення від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України").

Суд зазначав, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (пункт 71 рішення у справі "Рисовський проти України").

Отже, принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності" при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини".

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку з дотриманням встановленого законом порядку у належного на той час власника ( ОСОБА_2 ) на підставі відплатної цивільно-правової угоди, а тому є добросовісним набувачем.

Тривалий час він відкрито володіє ділянкою (з 2012 року), на ділянці збудував житловий будинок. Будь-яких протиправних дій не вчиняв.

Порушення вимог земельного та лісового господарства мало місце у правовідносинах, учасником яких ОСОБА_1 не був.

Передача спірної ділянки у приватну власність сталась внаслідок протиправних дій органів місцевого самоврядування та неналежного виконання функцій органів державної влади її структурними підрозділами, тобто внаслідок неналежного урядування.

Питання про належну компенсацію добросовісному відповідачеві втрат майнового характеру внаслідок повернення ним землі, придбаної за відплатним договором, та знесення житлового будинку площею понад 400 кв.м, прокурор не порушує.

За таких обставин намагання виправити допущену в минулому "помилку" може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідача та перекладати на нього усі негативні наслідки такої "помилки", оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу використала її для зведення будівлі, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Таке застосування норм національного та міжнародного законодавства відповідає правовому висновку, який викладено у постанові Верховного Суду від 6 жовтня 2019 року у справі № 460/762/16-цс з аналогічних правовідносин.

На підставі викладеного апеляційний суд, хоча і встановив порушення вимог діючого законодавства при передачі органом місцевого самоврядування земельної ділянки у власність фізичної особи ( ОСОБА_2 ) у 2008 році, але не вбачає достатніх підстав для витребування цього майна у ОСОБА_1 відповідно до статті 388 ЦК.

Враховуючи, що підставою відмови в позові є відсутність умов, передбачених статтею 388 ЦК, питання щодо дотримання прокурором позовної давності при заявлені цих вимог, про що зазначено в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , апеляційний суд не досліджує.

Оскільки суд першої інстанції, відмовляючи у задоволення позовних вимог прокурора про витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 , виходив з інших підстав (недоведеність порушень прав власника діями цього відповідача) та не дав оцінку вимогам прокурора за статтею 388 ЦК, судове рішення в цій частині вимог підлягає зміні.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокуратури Миколаївської області та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 1 серпня 2019 року в частині позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій його частині (резолютивна частина) рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 22 вересня 2022 року