Справа № 147/804/22
Провадження № 2/147/301/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борейко О. Г. ,

із секретарем Подолян Т. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових коштів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

02 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 понесені у зв`язку з його хворобою в розмірі 15789 грн. та понесені при зверненні до суду витрати за надання юридичної допомоги у розмірі 2000 грн.

На обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що за час спільного проживання з відповідачем у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , батьком якого є відповідач - ОСОБА_2 . В даний час шлюб сторони розірвали та припинили спільне проживання. Син ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає, тому позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, які стягуються з відповідача згідно з рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 15.04.2019 у справі №147/704/18. Позивач зазначає, що народження сина було вкрай складним та важким, а тому дитина є інвалідом з дитинства. В даний час дитина потребує постійного лікування в стаціонарі і амбулаторно, догляду і обслуговування. Позивач багато часу проводить з дитиною в лікувальних установах, де проводяться обстеження, призначаються процедури та лікування. Все це потребує значних коштів. Проте відповідач ухиляється від надання їм необхідної допомоги, тому вона змушена звернутися до суду. ОСОБА_1 зазначає, що згідно із копіями платіжних документів - чеками на придбання ліків, проведення обстежень, призначень лікарів, замовлень квитків, тільки за період з 20 жовтня 2019 року по даний час витрати на лікування сина скдають суму 31579,07 грн. Відповідач в добровільному порядку не бажає надавати матеріальну допомогу, якої потребує син, хоча він аліменти нікому іншому не сплачує, стягнень по виконавчих документах з нього не проводиться, інших неповнолітніх дітей не має, батьки на його утриманні не перебувають.

Ухвалою суду від 09 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, оскільки наразі перебуває у госпіталі та лікується від поранення. Додатково зазначив, що позовні вимоги визнає частково, не заперечує проти стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Просить суд відмовити у стягненні з нього витрат на правову допомогу з огляду на його стан та потребу у лікуванні після поранення.

Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3 ст.211 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України.

Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 02.04.2013 Виконкомом Демидівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області (а.с. 5).

Згідно з довідкою №557 від 10.10.2019, виданої виконкомом Тростянецької селищної ради Тростянецького району Вінницької області, ОСОБА_1 1994 року народження, зареєстрована в АДРЕСА_1 , та її сім`я складається з наступних осіб: ОСОБА_3 , 2013 року народження (а.с. 8).

Проживання сина разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 також підтверджується копією домової книги (а.с. 9-12).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є інвалідом з дитинства, що підтверджується копіями відповідних медичних документів та копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 28.08.2019 (а.с. 6, 7, 13, 14).

На проходження досліджень, консультацій, придбання ліків для ОСОБА_3 його матір`ю ОСОБА_1 були витрачені кошти у розмірі 31579,07 грн., що підтверджується квитанціями, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), рецептами, висновками та заключеннями лікарів, результатами досліджень, виписками та епікризами з історії хвороби, що долучені до матеріалів справи (а.с. 15-42, 49-65).

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до частини другої статі 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст. 185 СК України, додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернуто увагу судів на те, що до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

В правовій позиції Верхового Суду України, висловленій у постанові від 13 вересня 2017 року у справі №6-1489цс17, зазначено, що виходячи з аналізу статті 185 СК України, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 додаткові кошти на утримання сина, понесені в зв`язку з його хворобою в розмірі 15789 грн. Відповідач позовні вимоги в цій частині визнав.

Суд вважає, що визнання відповідачем позову в частині стягнення додаткових витрит на дитину не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти часткове визнання позову відповідачем.

Таким чином суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, які викликані хворобою дитини, а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею додаткові витрати, викликані особливими обставинами, зокрема хворобою сина, в розмірі 15789 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за надання юридичної допомоги у розмірі 2000 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази, а саме: договір про надання правової допомоги у цивільній справі від 19 серпня 2022 року укладений між адвокатом Шуляк В. М. та ОСОБА_1 ; акт виконаних робіт від 19 серпня 2022 року; попередній (орієнтовний) розрахунок витрат від 19 серпня 2022 року та квитанцію №0.0..1 від 06.07.2022 з яких встановлено, що ОСОБА_1 сплатила адвокату Шуляк В. М. гонорар у розмірі 2000 гривень за надання правової допомоги (а.с. 44-45, 46, 47, 48).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, на що неодноразово наголошувалося Верховним Судом.

Відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві просить відмовити у стягненні з нього на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, посилаючись на його стан здоров`я та потребу у лікуванні після поранення.

Задекларований ст. 12 ЦПК України принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На противагу цьому, відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів, чи клопотання про зменшення судових витрат, їх розподіл, тощо.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність достатніх підстав для стягнення з відповідача на користь позивача підтверджених витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, як сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових коштів на утримання дитини - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 в сумі 15789 (п`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з наданням юридичної допомоги у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до або через відповідні суди, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складено 03 жовтня 2022 року.

Суддя О. Г. Борейко