КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/5228/2022 Доповідач - Рубан С.М
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з матір`ю, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що діти постійно проживають з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 . Частина даної квартири (3/8) належить позивачу на праві власності.

Крім того, за місцем мешкання позивачем створено для дітей всі необхідні умови для їх належного виховання в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості та діти перебувають на повному утриманні матері.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року про стягнення аліментів на утримання сина відповідачем не виконується.

Відповідач матеріально не допомагає позивачу, яка наразі перебуває у декретній відпустці.

Посилається на те, що між позивачем та відповідачем раніше існувала згода щодо зустрічей батька з дітьми та 23 березня 2020 року розпорядженням Святошинської районної ради в місті Києві № 253 визначено участь батька у вихованні та спілкуванні з дітьми в присутності матері.

Крім того, посилається на те, що у позивача створені всі умови для комфортного проживання дітей, їх дитячий садок, школа, гуртки розташовані поруч з будинком.

Посилається на те, що відповідач не має власного житла, офіційно не працевлаштований, відомості про його дохід відсутні.

Крім цього, відповідач характеризується запальним характером, мало місце домашнє насильство відносно позивача.

Також, відповідач може скористатися можливістю та вивезти дітей на свою батьківщину - Канаду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн 80 к.

Не погоджуючись з рішенням суду, 14 липня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Посилається на те, що між позивачем та відповідачем ніколи не існувало спору щодо місця проживання дітей з їх матір'ю, у тому числі такий спір був відсутній на час пред`явлення позову у справі.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку відмовивши в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Вказує, що наведене у позові занепокоєння позивача щодо можливого вивезення дітей відповідачем на свою батьківщину Канаду є безпідставним та надуманим, оскільки подібних намірів з поведінки відповідача не вбачається.

Також вважає, що твердження позивача відносно того, що відповідач взагалі не може викликати довіри є безпідставним, суб`єктивним, оціночним судженням позивача, яке є виразом особистої неприязності та не підтверджується належними доказами.

10 лютого 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Вказує, що посилання апеляційної скарги на відсутність спору між батьками щодо місця проживання дітей з маті`ю спростовується матеріалами справи.

Посилається на те, що судом першої інстанції вірно вказано, що відповідач позов не визнав та заперечує позовні вимоги, а тому спір між сторонами існує. При цьому, невизнаним залишається і предмет позову.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з інтересів дітей, які на час розгляду справи проживали разом з матір`ю, висновки Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах та мають спільних дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві відповідно 22 січня 2014 року та 15 вересня 2018 року, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с. а.с.9-10).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами вони проживають окремо.

Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають разом з матір`ю за її зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

При цьому, як встановлено судом, реєстрація місця проживання дітей відбулась за згодою батька - ОСОБА_1 , що не оспорювалось як представником позивача так і представником відповідача (а.с. 15-16).

23 березня 2020 року Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією винесено розпорядження № 253 «Про визначення способів участі у вихованні дітей громадянина ОСОБА_1 », а саме визначено такі способи участі батька, громадянина ОСОБА_1 , у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у присутності матері ОСОБА_2 (а.с. 35).

Згідно наявного в матеріалах справи висновку Святошинської РДА в м. Києві від 01 грудня 2020 року №107-40/7951 про визначення місця проживання дітей з матір`ю орган опіки та піклування вказував, що з метою соціально-правового захисту прав та інтересів дітей 26 листопада 2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської РДА в м. Києві члени комісії рекомендували визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю (а.с. 95-96).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

З огляду на зазначені норми закону та враховуючи фактичні обставини справи, судом встановлено, що матір`ю здійснюється належний догляд за дітьми, вона турбується про них та забезпечує належний розвиток і виховання. Обставин, за яких діти не можуть проживати разом з матір`ю судом не встановлено.

Апеляційний суд вважає проживання дітей з матір`ю доцільним, оскільки вже склався сталий порядок їх проживання з матір`ю та зміна такої звичної обстановки може призвести до психоемоційного порушення стану дітей.

Судом встановлено, що діти сторін на даний час проживають у належних умовах, отримують належне піклування та догляд, а тому врахував прив`язаність дітей до матері, їх вік та потреби у повсякденному житті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дітей разом з матір`ю колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на наступне.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилався на те, що ним надавалась згода на реєстрацію місця проживання дітей.

Однак вказані докази не свідчать про те, що батько дітей не заперечував щодо їх проживання разом з матір`ю. При цьому, судом першої інстанції вірно вказано, що відповідач не визнає позовні вимоги тому наявний спір між батьками.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді