Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
справа №302/945/19
Провадження № 2/936/164/2020
18.10.2022 смт. Воловець
Воловецький районний суд Закарпатської області в складі
головуючого судді: Павлюк С.С.
при секретарі секретаря с/з Собран Ю.О.
з участю позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
та представника Хустської ОВА ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації, ліквідаційної комісії комунальної установи «Міжгірська районна лікарня», Хустської районної державної адміністрації, Міжгірської селищної ради Закарпатської області, з участю третьої особи Хустської районної ради Закарпатської області, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, зобов`язання виконати рішення суду та відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Міжгірського районного суду Закарпатської області з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі і відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконними діями державних органів влади.
Позивач вважає протиправною бездіяльність керівництва комунальної організації "Міжгірська районна лікарня", яке також несе відповідальність за тривале невиконання рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 про поновлення позивача на посаді керівника даного лікувального закладу, однак у зв`язку з тим, що коштами Міжгірської районної лікарні розпоряджається сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА, тому основна сума завданої шкоди позивачу повинна бути стягнута з сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА.
05.11.2019 представник позивача подала до суду відповідь на відзив, яким заперечує обставини зазначені відповідачем сектором охорони здоров`я з наступних підстав. Відділ охорони здоров`я Міжгірської РДА та сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА це одна і таж юридична особа, просто перейменована, а тому посилання відповідача нібито вони не зобов`язані виконувати рішення суду від 30.08.2012 не відповідає дійсності з огляду на те, що відповідно до розділу 1 Статуту Міжгірської районної лікарні, затвердженого Розпорядженням голови Міжгірської РДА від 01.10.2013 №203 уповноваженим органом управління лікарнею є відділ охорони здоров`я Міжгірської РДА. Головним розпорядником коштів є Міжгірська районна державна адміністрація в особі відділу охорони здоров`я Міжгірської РДА. Відповідно до статуту Міжгірської районної лікарні, затвердженого розпорядженням голови Міжгірської РДА №116 від 12.04.2018 уповноваженим органом управління лікарнею є сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА, головним розпорядником коштів є Міжгірська РДА в особі сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА.
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області 10.12.2019 до участі у справі залучено співвідповідача комунальне некомерційне підприємство «Лікувально-профілактична установа «Міжгірська районна лікарня» Міжгірської районної ради Закарпатської області, оскільки Міжгірською районною радою Закарпатської області 05.09.2019 ліквідовано КП "Міжгірська районна лікарня" та створено нову юридичну особу КНП "ЛПУ Міжгірська РЛ", яка є правонаступником КП "Міжгірська РЛ".
Керівником співвідповідача комунального некомерційного підприємства «Лікувально-профілактична установа «Міжгірська районна лікарня» Міжгірської районної ради Закарпатської області подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що згідно право установчих документів КНП «ЛПУ Міжгірська районна лікарня» не є правонаступником комунальної організації «Міжгірська районна лікарня», а є новоутвореним комунальним підприємством Міжгірської районної ради. Ні статут КНП "ЛПУ Міжгірська районна лікарня», а ні рішення про створення КНП «ЛПУ Міжгірська районна лікарня» не містять жодних посилань на те, що КНП «ЛПУ Міжгірська районна лікарня» є правонаступником комунальної організації «Міжгірська районна лікарня» в розумінні цивільного або господарського законодавства. Крім цього, на момент поновлення позивача на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні Міжгірська райдержадміністрація та сектор охорони здоров`я надали позивачу лише ті повноваження, якими була наділена його посада згідно діючого на той час статуту Міжгірської районної лікарні. На час поновлення позивача на посаді головного лікаря 05.06.2014 діяв статут Міжгірської РЛ в редакції згідно розпорядження голови Міжгірської райдержадміністрації №2.03 від 01.10.2013. У відповідності до даної редакції статуту повноваженнями керівника Міжгірської РЛ був наділений директор Міжгірської РЛ. Про наявність даного статуту позивач дізнався 21.07.2014 і позовів щодо скасування чи визнання недійним даного статуту позивач не подавав. Таким чином, позивач фактично погодився з повноваженнями головного лікаря згідно статуту Міжгірської РЛ в редакції від 01.10.2013. За період з 21.07.2014 (з моменту, коли позивач фактично приступив до виконання своїх посадових обов`язків після його поновлення на посаді головного лікаря) по 27.04.2018 (по день звільнення позивача з посади головного лікаря у зв`язку із скороченням даної посади), позивач безперервно працював на посаді головного лікаря, йому своєчасно і в повній мірі нараховувалась заробітна плата згідно його посадового окладу з усіма надбавками і доплатами, жодних претензій щодо не нарахування чи неповного нарахування заробітної плати або невиплати нарахованої заробітної плати позивач не заявляв, тобто за період з 21.07.2014 по 27.04.2018 позивач не знаходився у вимушеному прогулі, не знаходився на нижче оплачуваній посаді, і, таким чином, позивач жодним чином не втратив у своєму середньомісячному заробітку. Починаючи з 28.04.2018 позивач припинив трудові відносини з Міжгірською районною лікарнею у зв`язку із його звільненням згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 15.05.2019 звільнення позивача визнано законним, йому відмовлено у задоволенні позову, в т.ч. щодо вимоги про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.04.2018. Таким чином, вимога позивача щодо стягнення із сектору охорони здоров`я середньомісячного заробітку є безпідставною. Крім цього, позивачем без будь-якого обґрунтування пред`явлено вимогу про стягнення на його користь моральної шкоди: з Міжгірської райдержадміністрації - в сумі 1000000,00 грн., з сектору охорони здоров`я - в сумі 1000000,00 грн., з комунальної організації «Міжгірська районна лікарня» - в сумі 1,00 грн. Сектором охорони здоров`я та Міжгірською районною лікарнею жодним чином не було порушено прав позивача, сектор та лікарня діяли у відповідності до чинного законодавства та наданих їм повноважень, а тому не могли завдати моральної шкоди, позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувалась наявність самого факту моральної шкоди та її розмір.
22.01.2020 ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Кривка В.П. задоволено заяву позивача про забезпечення позову та заборонено державним реєстраторам Міжгірської РДА, нотаріусам, всім іншим державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проводити реєстраційні дії щодо сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА, з метою уникнення в подальшому утруднення чи неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог до сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА.
Розпорядженням голови Міжгірського районного суду Закарпатської області №7 від 05.08.2020 справу передано на розгляд Воловецького районного суду Закарпатської області у зв`язку із неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи.
17.08.2020 ухвалою судді Воловецького районного суду Павлюк С.С. цивільну справу прийнято до свого провадження.
16.09.2020 позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог в якій просить суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської районної ради Закарпатської області» на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, в зв`язку з тривалим невиконанням рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012, яке набрало законної сили на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19.10.2012 та ухвалу Міжгірського районного суду від 12.01.2015 щодо поновлення позивача на посаді керівника Комунальної організації "Міжгірська районна лікарня", починаючи з 21.07.2014 року, до дня набрання вказаним рішенням законної сили із відрахуванням із цієї суми обов`язкових платежів та проведенням індексації, в зв`язку з несвоєчасною виплатою. Зобов`язати Міжгірську районну раду Закарпатської області як правонаступника Міжгірської районної державної адміністрації виконати в повній мірі рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 та ухвалу Міжгірського районного суду від 12.01.2015 щодо поновлення позивача на посаді керівника Комунального некомерційного підприємства «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської районної ради Закарпатської області» як правонаступника Комунальної організації "Міжгірська районна лікарня". Стягнути з Міжгірської районної державної адміністрації на його користь моральну шкоду в сумі 1000000,00 грн. Стягнути з сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА та КНП «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської районної ради Закарпатської області» солідарно на його користь моральну шкоду в сумі 1 000 000,00 грн. Позивач посилається на те, що відповідач - сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА зобов`язаний поновити його на посаді головного лікаря як керівника Міжгірської районної лікарні, та зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки численними судовими рішеннями, зокрема останнім, винесеним Закарпатським апеляційним судом 15.05.2019 встановлено тривалу відсутність виконання рішення суду про поновлення позивача на раніше займаній посаді у порядку статті 235 КЗпП України. З вищевказаної постанови Закарпатської апеляційного суду від 15.05.2019 слідує, що позивача взагалі не було поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні як керівника даної комунальної організації в розумінні статті 235 КЗпП України. Керівництво Міжгірської РДА, сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА та Міжгірської районної лікарні не бажає знайти підстав для належного виконання рішення суду про поновлення позивача на раніше займаній посаді керівника Міжгірської районної лікарні - Головного лікаря Міжгірської районної лікарні.
У відзиві на заяву про уточнення позовних вимог керівник КНП «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня" покликається на те, що комунальна установа «Міжгірська районна лікарня» ліквідована на підставі рішення Міжгірської районної ради від 05.09.2019 №350. Запис про припинення юридичної особи - комунальної установи «Міжгірська районна лікарня» вчинено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 16.01.2020 комунальне некомерційне підприємство «Лікувально - профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської районної ради Закарпатської області створено за рішеннями Міжгірської районної ради №349 від 05.09.2019 як юридична особа КНП, яка не є правонаступником прав та обов`язків ліквідованої комунальної установи, доводи позивача про існування правонаступництва є голослівними. Крім того, обставини ліквідації комунальної установи та створення за рішенням власника майна комунального некомерційного підприємства не є предметом з`ясування даної справи. Факт правонаступництва як юридичний факт не зафіксований у офіційних документах та не встановлений як юридичний факт у відновленому порядку. Отже, будь-які твердження про правонаступництво є необґрунтованими. Між позивачем та КНП «ЛПУ Міжгірська районна лікарня» немає ніякого правового зв`язку. Позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з КНП так само як КНП не зобов`язане працевлаштувати позивача, КНП не зобов`язане поновити позивача на будь-якій посаді, в тому числі і в порядку виконання судових рішень. КНП є окремою юридичною особою, яка не є учасником трудових правовідносин за участі позивача, не є зобов`язаною стороною, а відтак вимога про стягнення з КНП на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставною.
Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області 28.04.2021 до участі у справі залучено в якості правонаступників відповідачів, а саме: Хустську районну раду Закарпатської області як правонаступника Міжгірської районної ради Закарпатської області; Хустську РДА Закарпатської області як правонаступника Міжгірської РДА Закарпатської області; Міжгірську селищну раду Закарпатської області, як нового засновника КНП «ЛПУ Міжгрська РЛ», зважаючи на те, що Постановою ВРУ «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 №807-ІХ утворено в Автономній Республіці Крим та областях 136 нових районів: в тому числі у Закарпатській області: Берегівський район, Мукачівський район, Рахівський район, Тячівський район, Ужгородський район та Хустський район. П.3 даної постанови ВРУ ліквідовано Міжгірський район, у зв`язку з приєднанням до адміністративного центру у місті Хуст. Рішенням третього засідання першої сесії VIII скликання Хустської районної ради Закарпатської області від 15.12.2020 №30 розпочато реорганізацію Міжгірської районної ради шляхом приєднання до Хустської районної ради Закарпатської області. 11.03.2021 Міжгірська районна рада припинена як юридична особа. Таким чином, Хустська районна рада є правонаступник майна, прав та обов`язків Міжгірської районної ради. Крім цього, Розпорядженням КМУ «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» від 16.12.2020 №1635-р доручено здійснити реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою ВРУ від 17.07.2020 №807-IX «Про утворення та ліквідацію районів», шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів. Згідно запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб від 16.04.2021 Міжгірська РДА припинена як юридична особа шляхом приєднання її до Хустської районної державної адміністрації, яка набула всіх прав та обов`язків Міжгірської РДА, тобто правонаступництво. Також, після допиту свідка ОСОБА_5 21.04.2021 стало відомо про те, що на даний час засновником КРІП «ЛПУ Міжгірська районна лікарня» є Міжгірська ОТГ.
15.07.2021 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог в яких просить зобов`язати Міжгірську селищну раду виконати в повній мірі рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 та ухвалу Міжгірського районного суду від 12.01.2015 у цивільній справі №706/769/12-ц, щодо поновлення його на посаді керівника Комунального некомерційного підприємства «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської селищної ради Закарпатської області» як правонаступника Комунальної установи "Міжгірська районна лікарня", стягнути з КНП «ЛПУ Міжгірська РЛ» на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, в зв`язку з тривалим невиконанням рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 у цивільній справі №706/769/12-ц, яке набрало законної сили на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 09.04.2013 та ухвалу Міжгірського районного суду від 12.01.2015 у цивільній справі №706/769/12-ц, щодо його поновлення на посаді керівника Комунальної організації "Міжгірська районна лікарня", починаючи з 21.07.2014, до дня набрання вказаним рішенням законної сили із відрахуванням із цієї суми обов`язкових платежів та проведенням індексації, в зв`язку з несвоєчасною виплатою, а також стягнути з Хустської районної державної адміністрації на його користь моральну шкоду в сумі 1 000 000,00 грн., стягнути з сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА та КНП «ЛПУ Міжгірська РЛ» солідарно на його користь моральну шкоду в сумі 1 000 000,00 грн., стягнути з сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА, Хустської РДА, КРІП «ЛПУ Міжгірська РЛ» солідарно на його користь судові витрати, в тому числі, витрати на правову допомогу.
27.07.2021 відповідачем Хустською районною державною адміністрацією подано відзив на заяву про уточнення позовних вимог зазначивши, що Хустська районна державна адміністрація не має відношення до прийняття, звільнення або поновлення позивача та не є учасником цих правовідносин.
05.08.2022 відповідачем КНП «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської селищної ради Закарпатської області" подано відзив на заяву про уточнення позовних вимог в якій відповідач заявлені вимоги не визнає, щодо позову заперечує посилаючись на те, що позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з КНП, так само як КНП не зобов`язане працевлаштувати позивача, КНП не зобов`язане поновити позивача на будь-якій посаді, в тому числі і в порядку виконання судових рішень, на які покликається позивач. КНП є окремою юридичною особою, яка не є учасником трудових правовідносин за участі позивача, не є зобов`язаною стороною, а відтак вимога про стягнення з КНП на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу є повністю безпідставною.
18.08.2021 позивачем подано повторну заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить зобов`язати Міжгірську селищну раду виконати в повній мірі рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 та ухвалу Міжгірського районного суду від 12.01.2015 у цивільній справі №706/769/12 про поновлення його на посаді керівника Комунального некомерційного підприємства «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської селищної ради Закарпатської області", як правонаступника Комунальної установи "Міжгірська районна лікарня", стягнути з сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації та з КНП «ЛПУ Міжгірська РЛ Міжгірської селищної Закарпатської області» солідарно на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, в зв`язку з тривалим невиконанням рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 у цивільній справі №706/769/12-ц, яке набрало законної сили на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 09.04.2013 та ухвали Міжгірського районного суду від 12.01.2015 у цивільній справі №706/769/12-ц, щодо поновлення його на посаді керівника Комунальної організації "Міжгірська районна лікарня", починаючи з 21.07.2014, до дня набрання вказаним рішенням законної сили із відрахування із цієї суми обов`язкових платежів та проведенням індексації, у звязку з несвоєчасною виплатою. Стягнути з Хустської районної державної адміністрації та Міжгірської районної ради на користь позивача моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн. солідарно, стягнути з сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА та КНП «ЛПУ Міжгірська РЛ» солідарно на його користь моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн., стягнути з сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА, Хустської РДА, КНП «ЛПУ Міжгірська РЛ» солідарно на його користь судові витрати тому числі, витрати на правову допомогу.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити повністю, посилаючись на обставини викладенні в позовні заяві та в подальшому на поданих уточнених позовних вимогах.
Представник відповідача в режимі відеоконференції позовні вимоги заявлені позивачем до Хустської РДА заперечив частково, зокрема вважає безпідставно стягувати з них моральну шкоду.
Представники відповідачів сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА, ліквідаційної комісії комунальної установи «Міжгірська районна лікарня», Міжгірської селищної ради в судове засідання не з`явились.
Представник третьої особи Хустської районної ради Закарпатської області у судовому засіданні 08.09.2021 року пояснила, що в силу вимог ст.89 БК України не можуть проводитись виплати позивачу, а щодо стягнення моральної шкоди, то така має стягуватись в солідарному порядку.
Допитані в судовому засіданні в якості свідків пояснили наступне.
Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона працювала на посаді головної медичної сестри до 26.09.2019 року. Були проведені збори колективу, на яких повідомлено про подальше вивільнення працівників у зв`язку із реорганізацією. Зокрема їй запропонували написати заяву на звільнення, а потім ще одну на переведення в КНП ЛПУ «Міжгірська ЦЛ». На її думку була проведена реорганізація лікарні, а не її ліквідація.
Свідок ОСОБА_7 пояснив, що був депутатом Міжгірської селищної ради. Йому було відомо про звільнення позивача ОСОБА_1 , що було опубліковано в газеті «Верховина», інших відомостей про рішення селищної ради там не було, в тому числі інтернет-сайт не працював. Йому було відомо про реорганізацію, однак в кінцевому результаті проведена ліквідація Міжгірської лікарні та створено нову юридичну особу.
Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 пояснили суду, що Міжгірську районну лікарню було ліквідовано, чому передувало попередження працівників про їх вивільнення, та в подальшому створено КНП ЛПУ «Міжгірська ЦЛ». Всі працівники були попередженні про звільнення, зокрема проводились загальні збори працівників. Більшість з них продовжили працювати у новоствореній лікарні. Позивач був звільнений з посади головного лікаря ще до ліквідації районної лікарні.
Заслухавши сторони по справі та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, подані в справі докази сторонами, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(ст.13 ч.1 ЦПК України).
Статтею 12 частиною третьою ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічну норму містить і частина перша статті 81 ч.1 ЦПК України.
Судом встановлено, що розпорядження голови Міжгірської РДА від 05.06.2014 №40-р і наказом начальника Відділу охорони здоров`я Міжгірської РДА від 05.06.2014 №428-к. позивача поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні, однак, на той момент ця посада вже не була посадою керівника лікарні, а дорівнювала посаді заступника керівника.
05.02.2018 позивач отримав від Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА чергове попередження про наступне вивільнення, оскільки згідно з наказом Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 31.01.2018 №16-о «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників Міжгірської районної лікарні» посада головного лікаря підлягає скороченню.
Позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи 27.04.2018: спочатку був виданий наказ по Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 17.04.2018 №91-к «Про надання частини невикористаної відпустки та звільнення ОСОБА_1 », потім був виданий наказ від 18.04.2018 №92-к «Про внесення змін до наказу від 17.04.2018 №91-к», відповідно до якого днем звільнення позивача з роботи є останній день його відпустки - 27.04.2018.
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24.09.2018 визнано протиправним та скасовано п.2 наказу по сектору охорони здоров`я від 17.04.2018 №91-К про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку з скороченням чисельності. Позивача поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Дане рішення суду виконане формально винесенням наказу сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА за №260-к «Про поновлення ОСОБА_1 на роботі».

Постановою Закарпатського апеляційного суду 15.05.2019 рішення суду від 24.09.2018 скасоване з посиланням суду на те, що позивач реалізував своє право на судовий захист від незаконного звільнення та відшкодування шкоди, завданої таким звільненням і не виконанням (неналежним виконанням) рішення суду про поновлення на роботі. Позивача поновлено фактично на посаді, яка за назвою відповідає попередній посаді та рішенню суду, але в дійсності є іншою посадою з іншим (меншим) обсягом повноважень, іншими функціями і є посадою рівня заступника керівника лікарні, що не поновлює в повній мірі порушені трудові права працівника. В постанові Закарпатського апеляційного суду зазначено, що позивач був звільнений з посади не керівника лікарні, а з посади головного лікаря рівня заступника керівника лікарні.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Суд погоджується з позицією позивача, що рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає точному і безумовному виконанню на всій території України. Проте зобов`язати державний орган виконати судове рішення, яке й так підлягає обов`язковому виконанню, суд не може.

В силу ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Такого способу захисту порушених прав як зобов`язання виконати рішення суду, закон не передбачає. Цим буде нівелюватись принцип обов`язковості судових рішень, оскільки рішення суду про зобов`язання виконати інше рішення суду, також може бути не виконано. Тому в цій частині позовні вимоги позивача є ілюзорними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Між тим, такий спосіб захисту порушеного трудового права як зобов`язання відповідача виконати рішення суду та допустити до фактичного виконання трудових обов`язків у розумінні ст. 5 ЦПК України не є способом захисту, визначеним законом. Належним способом захисту права може бути зобов`язання усунути перешкоди у виконанні посадових обов`язків за відповідною посадою. Проте, така вимога позивачем не заявлена, а відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим, Закон України "Про виконавче провадження" установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, вимога позивача про зобов`язання Міжгірської селищної ради виконати в повній мірі рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 року у цивільній справі №706/769/12-ц не підлягає задоволенню.

Судом також встановлено, що комунальна установа «Міжгірська районна лікарня» ліквідована на підставі рішення Міжгірської районної ради Закарпатської області VІІ скликання від 05.09.2019 №350. Запис про припинення юридичної особи - комунальної установи «Міжгірська районна лікарня» вчинено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 16.01.2020 р.

На підставі рішення Міжгірської районної ради Закарпатської області VІІ скликання від 05.09.2019 №350 створено як юридичну особу Комунальне некомерційне підприємство «Лікувально - профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської районної ради Закарпатської області».

Згідно рішення Міжгірської районної ради Закарпатської області VІІ скликання від 05.09.2019 №350 створено ліквідаційну комісію з ліквідації комунальної установи «Міжгірська районна лікарня».

На виконання рішення Міжгірської районної ради Закарпатської області VІІ скликання від 05.09.2019 №350 сектором охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації винесено наказ за №220-к від 10.09.2019 про попередження працівників Міжгірської районної лікарні про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією Міжгірської районної лікарні на підставі п.1 ст. 40 КЗпПУ.

Як вбачається із матеріалів справи, за період з 21.07.2014 р. (з моменту, коли позивач фактично приступив до виконання своїх посадових обов`язків після його поновлення на посаді головного лікаря) по 27.04.2018 р. (по день звільнення позивача з посади головного лікаря у зв`язку із скороченням даної посади), позивач безперервно працював на посаді головного лікаря, йому в повній мірі нараховувалась заробітна плата згідно його посадового окладу з усіма надбавками і доплатами, жодних претензій щодо не нарахування чи неповного нарахування заробітної плати або невиплати нарахованої заробітної плати позивач не заявляв.

Відповідно, безпідставним є посилання позивача на ст. 236 КЗпП України, оскільки положення цієї статті стосуються виключно оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення, і жодним чином не стосуються наділення чи не наділення працівника повноваженнями, які він виконував на попередній роботі.

Згідно наданих суду довідок про заробітну плату головного лікаря та директора Міжгірської районної лікарні, посадові оклади як головного лікаря, так і директора Міжгірської районної лікарні однакові, різниця стосується лише надбавок і доплат, які залежать не від посади, а від стажу, кваліфікації, почесного звання тощо. При ньому заробітна плата позивача з урахуванням всіх доплат і надбавок була вищою за заробітну плату директора Міжгірської районної лікарні за весь період з 21.07.2014 по 27.04.2018. Отже, розмір заробітної плати позивача не залежав від наділення чи не наділення позивача повноваженнями керівника Міжгірської районної лікарні.

Починаючи з 28.04.2018 позивач припинив трудові відносини з Міжгірською районною лікарнею у зв`язку із його звільненням згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Як зазначено вище, постановою Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 302/613/18 звільнення позивача визнано законним, позивачу відмовлено у задоволенні його позову, в т.ч. щодо вимоги про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.04.2018.

Крім того, суд визнає безпідставним покликання позивача на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.04.2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021 року, яким було скасовано рішення Міжгірської районної ради Закарпатської області від 05 вересня 2019 року за №350 «Про ліквідацію комунальної установи «Міжгірська районна лікарня» та рішення Міжгірської районної ради Закарпатської області від 05 вересня 2019 року за №349 «Про створення Комунального некомерційного підприємства «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської районної ради Закарпатської області, оскільки постановою Верховного Суду від 29.09.2022 року згадані рішення скасовані, а провадження у справі закрито.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладені обставини, відсутні підстави для задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач зазначає, що на його думку, відповідачами порушено законодавство щодо оплати його праці, що призвело до спричинення позивачу моральної шкоди.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 N 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що невиконання судового рішення на його користь завдає йому моральних страждань.

Проте суд звертає увагу, що сам по собі факт невиконання судового рішення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо завдання позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, в чому вона проявилась.

Таким чином, виходячи зі встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін щодо відшкодування моральної шкоди, враховуючи відмову у задоволенні первісних позовних вимог, що також слугує підставою для відмови у похідних позовних вимогах, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, в позові останньому відмовлено, то не підлягають стягненню судові витрати з відповідача по справі на користь держави.

Також, у зв`язку із відмовою у позові, не підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів витрат, понесених на правничу допомогу.

Згідно ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У зв`язку з наведеним, слід скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.01.2020.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 81, 213, 215, 223, 226, 263, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації, ліквідаційної комісії комунальної установи «Міжгірська районна лікарня», Хустської районної державної адміністрації, Міжгірської селищної ради Закарпатської області, з участю третьої особи Хустської районної ради Закарпатської області, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, зобов`язання виконати рішення суду та відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, що вжиті відповідно до ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.01.2020, у вигляді заборони державним реєстраторам Міжгірської РДА, нотаріусам, всім іншим державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проводити реєстраційні дії щодо сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА, з метою уникнення в подальшому утруднення чи неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог до сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА.

Рішення суду може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у випадку відкладення складання повного рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21.10.2022.

Суддя Павлюк С.С.