Номер провадження: 22-ц/813/2398/22
Справа № 491/548/19
Головуючий у першій інстанції Желясков О. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 04 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новатор» про визнання недійсним договору найму (оренди) землі,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ТОВ «НОВАТОР» про визнання недійсним договору найму (оренди) землі.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «Новатор», нібито було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3.99 га, розташованої на території Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:0346, що належить на позивачам на праві приватної власності. Як зазначають позивачі, дана земельна ділянка перейшла їм у спадок після смерті матері - ОСОБА_3 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачі зазначають, що жодного договору з ТОВ «Новатор» вони не підписували, одного разу при розмові з бухгалтером даного ТОВ їм дали підписати чисті аркуші, без тексту.

На думку позивачів, даний договір є нікчемним та таким, що підлягає розірванню з наступних підстав: - мати позивачів - ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано нотаріусом Любашівської державної нотаріальної контори 15 вересня 2017 року, тобто вказаний договір було підписано особами які не мали на те законного права; - договір оренди земельної ділянки котрий був наданий на запит позивачів Гвоздавською сільською радою підписаний 01 вересня 2017 року; - відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 04 квітня 2019 року договір оренди земельної ділянки терміном на 49 років був зареєстрований 09 вересня 2016 року; - згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності за позивачами зареєстроване 15 вересня 2017 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія НМІ 829810.

Також, позивачі зазначають, що згідно із ст. 13 Закону України «Про оренду землі», «договір оренди землі» - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку у відповідності до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, відомості про отримання доходу від здачі в оренду майна, тобто орендної плати в даних довідках відсутні, тобто розрахунків з нами не проводилось ні в 2017, ні в 2018 роках. Порядок укладання договору оренди землі визначено ст.16 Закону України «Про оренду землі». А саме, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Типова форма договору оренді землі затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220 (Типовий договір оренди землі).

Крім того, в позовній заяві зазначено, що відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: - об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); - строк дії договору; - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

При цьому, як зазначають позивачі відповідно до пункту 9 оспорюваного договору - Орендна плата вноситься у формі та розмірі - згідно із чинного законодавства, відповідно до нормативно-грошової оцінки землі. Відповідно до пункту 10 вказаного договору - обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку приватної власності здійснюється з урахуванням (без урахування) індексації. Підпункт з або без урахування індексу інфляції необхідне треба підкреслити, в наданому Гвоздавською сільською радою договорі на це чомусь не звернули уваги.

Також, в позовній заяві зазначено, що згідно з пунктом 11 орендна плата вноситься у такі строки: щорічно з 01 (першого) серпня по 31 (тридцять перше) грудня поточного року за який вноситься орендна плата. Відповідно до інформації наданої станом на 27 березня 2019 року з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №484 від 27 березня 2019 року ОСОБА_1 жодної орендної плати та інших платежів від ф/г «НОВАТОР» з яких би були сплачені податки в період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2018 року не отримувала, чим на думку позивачів порушено одну з істотних умов договору. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, станом на 21 березня 2019 року ОСОБА_2 в 2018 році жодної орендної плати та інших платежів від ф/г «НОВАТОР» з яких би були сплачені податки в період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2018 року не отримувала, чим на думку позивачів порушено одну з істотних умов договору. З усього вищенаведеного випливає, що Відповідач систематично не виконує своїх обов`язків.

Крім того, позивачі посилаються на те, що в Законі також зазначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

При цьому, як зазначено в позовній заяві, відповідно до наданого Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області договору оренди землі укладеного між ТОВ «Новатор» та покійною ОСОБА_3 не встановлено строк дії даного договору, хоча відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку даний договір укладено на 49 років.

На думку позивачів, згідно з даними нормами, які чітко виписані в законі, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов є підставою для звернення до суду (як правило, орендодавця) про визнання такого договору недійсним.

Враховуючи викладене позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою та просили суд визнати недійсним та розірвати договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0346, зареєстрований 09 вересня 2016 року державним реєстратором Гвоздавської сільської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 04 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ТОВ «НОВАТОР» про визнання недійсним договору найму (оренди) землі відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив матеріали справи та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 17 серпня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи шляхом направлення судової повістки в підсистему «Електронний суд».

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 29 серпня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка площею 3,9896 га, з кадастровим номером :01:001:0346, розташована на території Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, яку позивачі отримали у спадщину після смерті їх матері - ОСОБА_3 , 1926 року народження.

Зазначені факти підтверджуються копіями: свідоцтва про право на спадщину від 15 вересня 2017 року, виданого державним нотаріусом Любашівської районної державної нотаріальної контори Котюжинською Л.Д. номер в реєстрі - 1549 (а.с.67); витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 4 квітня 2019 року по земельній ділянці з кадастровим :01:001:0346 (а.с.63).

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою в якій просили суд, з урахуванням уточнень наведених в судовому засіданні 4 лютого 2021 року, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0346, зареєстрований 09 вересня 2016 року державним реєстратором Гвоздавської сільської ради.

При цьому, позивачами до позовної заяви додано копії договорів оренди земельної ділянки від 01 вересня 2016 року (т. 1 а.59-61) та від 01 вересня 2017 року (т. 1 а.57-58), в яких об`єктом оренди є земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0346.

З копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 04 квітня 2019 року по земельній ділянці з кадастровим :01:001:0346 (а.с.63) вбачається, що 09 вересня 2016 року Гвоздавською сільською радою Любашівського району Одеської області було зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки площею 3,9896 га за Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВАТОР», строк оренди 49 років.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Зі змісту наведених норм вбачається, що державна реєстрація права оренди землі проводиться на підставі укладеного договору оренди землі, а отже в даному випадку оспорюваним є договір оренди землі від 01 вересня 2016 року (т.1 а.59-61), укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «НОВАТОР», оскільки договір від 01 вересня 2017 року не міг слугувати підставою для державної реєстрації права оренди землі, проведеної 9 вересня 2016 року.

01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «Новатор», нібито було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3.99 га, розташованої на території Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:0346, що належить позивачам на праві приватної власності. Як зазначають позивачі, дана земельна ділянка перейшла їм у спадок після смерті матері - ОСОБА_3 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачі зазначають, що жодного договору з ТОВ «Новатор» вони не підписували, одного разу при розмові з бухгалтером даного ТОВ їм дали підписати чисті аркуші, без тексту.

Як зазначено в позовній заяві, на думку позивачів, даний договір є нікчемним та таким, що підлягає розірванню з наступних підстав: - мати позивачів - ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано нотаріусом Любашівської державної нотаріальної контори 15 вересня 2017 року, тобто вказаний договір було підписано особами які не мали на те законного права; - договір оренди земельної ділянки котрий на був наданий на запит позивачів Гвоздавською сільською радою підписаний 01 вересня 2017 року; - відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 04 квітня 2019 року договір оренди земельної ділянки терміном на 49 років був зареєстрований 09 вересня 2016 року; - згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності за позивачами зареєстроване 15 вересня 2017 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія НМІ 829810.

Проте, суд не бере до уваги зазначені доводи, оскільки вони, окрім Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 04 квітня 2019 року, жодним чином не стосуються предмету спору, а стосуються договору оренди земельної ділянки від 01 вересня 2017 року.

Також, позивачі в обґрунтування позовних вимог зазначають, що згідно із ст. 13 Закону України «Про оренду землі», «договір оренди землі» - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку у відповідності до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, відомості про отримання доходу від здачі в оренду майна, тобто орендної плати в даних довідках відсутні, тобто розрахунків з нами не проводилось ні в 2017, ні в 2018 роках. Порядок укладання договору оренди землі визначено ст.16 Закону України «Про оренду землі». А саме, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Типова форма договору оренді землі затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220 (Типовий договір оренди землі).

Крім того, в позовній заяві зазначено, що відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: - об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); - строк дії договору; - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

При цьому, як зазначають позивачі відповідно до пункту 9 оспорюваного договору - Орендна плата вноситься у формі та розмірі - згідно чинного законодавства, відповідно до нормативно-грошової оцінки землі. Відповідно до пункту 10 вказаного договору - обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку приватної власності здійснюється з урахуванням (без урахування) індексації. Підпункт з або без урахування індексу інфляції необхідне треба підкреслити, в наданому Гвоздавською сільською радою договорі на це чомусь не звернули уваги.

Також, в позовній заяві зазначено, що згідно з пунктом 11 орендна плата вноситься у такі строки: щорічно з 01 (першого) серпня по 31 (тридцять перше) грудня поточного року за який вноситься орендна плата. Відповідно до інформації наданої станом на 27 березня 2019 року з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №484 від 27 березня 2019 року ОСОБА_1 жодної орендної плати та інших платежів від ф/г «НОВАТОР» з яких би були сплачені податки в період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2018 року не отримувала, чим на думку позивачів порушено одну з істотних умов договору. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, станом на 21 березня 2019 року ОСОБА_2 в 2018 році жодної орендної плати та інших платежів від ф/г «НОВАТОР» з яких би були сплачені податки в період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2018 року не отримувала, чим на думку позивачів порушено одну з істотних умов договору. З усього вищенаведеного випливає, що Відповідач систематично не виконує своїх обов`язків.

Щодо вказаних доводів позовної заяви суд першої інстанції правильно вказав таке.

Частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» (як в редакції чинній на момент укладення договору від 01 вересня 2016 року, так і в редакції чинній на момент розгляду справи) передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до положень частини 1 статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Зі змісту наведених норм вбачається, що невиконання орендарем обов`язку зі сплати орендодавцю орендної плати є підставою для розірвання оренди землі, а не визнання його недійсним.

Крім того, позивачі посилаються на те, що в Законі також зазначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Щодо вказаного доводу суд першої інстанції правильно зазначив, що такі положення містились в частині 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» та були виключені з Закону України «Про оренду землі» 05 квітня 2015 року, тобто ще до укладення спірного договору, а отже не підлягають застосуванню при розгляді справи.

Водночас, дійсно частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент укладення договору від 1 вересня 2016 року) було визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вивченням доданої до позовної заяви копії договору оренди землі від 01 вересня 2016 року (т.1 а.59) встановлено, що дійсно в пункті 8 договору, графа в якій мав бути зазначений строк оренди не заповнена.

Водночас, пунктом 44 спірного договору (т.1 а.с.60зворот) передбачено складення акту приймання-передачі земельної ділянки.

При цьому, до позовної заяви додано копію акту приймання передачі складеного ОСОБА_3 та ТОВ «НОВАТОР» (т.1 а.61), в якому зазначено, що орендодавець передає, а орендар приймає земельну ділянку в оренду на строк 49 років.

Акт скріплено підписами ОСОБА_3 та представника ТОВ «НОВАТОР». Дійсність та справжність зазначеного документу сторонами справи не оспорювалися.

Крім того, відомості про строк оренди містяться Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 04 квітня 2019 року (т.1 а.64).

З наведеного вбачається, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору оренди землі від 01 вересня 2016 року сторонами не було узгоджено таку істотну умову, як строк оренди.

Також суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частин 5-6 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, позивачами не наведено будь-яких обставин та не надано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що зміст договору оренди землі від 01 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «НОВАТОР» суперечить будь-яким положенням ЦК України або інших Законів, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що ОСОБА_3 на момент його вчинення не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, або її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Також, позовна заява не містить будь-яких відомостей про те, що договір оренди землі від 01 вересня 2016 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З наведеного вбачається, що позивачами не наведено будь-яких обставин, які б слугували підставами для визнання договору оренди землі від 01 вересня 2016 року недійсним відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України.

Додатково суд першої інстанції правильно наголосив, що згідно із частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилалися на те, що спірний договір не містить усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», істотних умов, зокрема щодо зазначення кадастрового номеру земельної ділянки.

Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, згідно із якого відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом. Зокрема: у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-88цс14 вказано, що: «відповідно до вимог статті 3 ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі, з підстав відсутності у договорі передбаченої статтею 15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суду слід з`ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю такої умови, її істотність та в чому полягає порушення законних прав позивача»; у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-94цс14 зроблено висновок, що: «відсутність у договорі оренди землі, укладеному 05 грудня 2008 року, істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним. Крім того, судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно були порушені права позивача при укладенні договору у зв`язку з відсутністю в ньому зазначеної умови»; у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що: «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав».

При цьому, позовна заява не містить будь-яких посилань на те, що оспорюваним договором оренди землі від 01 вересня 2016 року порушено будь-яке право позивачів, яке може бути поновлено шляхом визнання договору недійсним, також позивачами не наведено будь-яких відомостей про те, чи виконувався договір від 01 вересня 2016 року за час життя їх матері - ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції також правильно не взяв до уваги те, що за клопотанням представника позивачів (т. 1 а.с. 241) до матеріалів справи долучено копію листа Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 23 жовтня 2019 року №432/131-19 (Том справи №1 а.242).

Проте, позивачами та їх представником не наведено жодних відомостей про те, які саме обставини у справі може довести зазначений доказ, у зв`язку з чим суд першої інстанції відхилив цей доказ.

Клопотань про витребування будь-яких інших доказів у справі до суду не надходило.

Частиною 2 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Визначення принципу диспозитивності цивільного процесу наведене у статті 13 ЦПК України.

Так, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведених обстави, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачами не доведено належними та достовірним доказами те, що оспорюваним правочином порушено, оспорено або невизнано будь-яке їх цивільне право, а також наявність підстав для визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим в задоволенні їх позовних вимог слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржники не довели обставини, на які посилались як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції (фактично дублюють доводи позовної заяви) із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 04 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 29 серпня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк