Ухвала

12 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 754/16992/15-ц

провадження № 61-9488ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від

15 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від

07 вересня 2022 року в частині визнання права власності на 1/2 частини квартири за кожним із подружжя, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк, зокрема для подання до Верховного Суду підписаної касаційної скарги у новій редакції, у якій зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додати до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду 06 жовтня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу у новій редакції, у якій зазначає, зокрема, що суди не взяли до уваги позицію щодо застосування статей 57, 60 СК України, викладену у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 350/303/16-ц.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Аналіз змісту наведених скаржником постанов судів касаційної інстанції свідчить, що за аналогічних висновків щодо застосування статей 57, 60 СК України, у наведених справах, залежно від конкретних установлених фактичних обставин, зроблені різні висновки щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За встановлених обставин в цій справі висновки судів в оскаржених судових рішеннях не суперечать висновкам щодо застосування статей 57, 60 СК України, викладених у наведених скаржником постановах, та які, виходячи із встановлених судами обставин, стосується правовідносин, не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Касаційна скарга не містить мотивів застосування судами статей 57, 60 Українибез урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від

21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 25 вересня 2019 року у справі

№ 350/303/16-ц, а її доводи зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тому посилання скаржника на не дослідження судами доказів не є самостійною підставою для відкриття касаційного провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

З огляду на зазначене, недоліки, вказані в ухвалі Верховного Суду від 30 вересня 2022 року, не усунуто.

Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлюють вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков