Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2485/21
Провадження № 2/376/205/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2022 р. Сквирський районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді Коваленка О.М.,

при секретарі Таранчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

В с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що 08.11.2008 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Сквирським районним управлінням юстиції в Київській області, актовий запис № 133, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 .

Від шлюбу у сторін є одна неповнолітня дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить Свідоцтво про народження Серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Сквирського районного управління юстиції Київської області.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26.02.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 23.03.2018 року по справі № 376/2985/17, Відповідачу присуджено сплачувати на користь ОСОБА_1 на утримання дитини щомісячно аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Виконавчий лист по даній справі видано 23.04.2018 року та пред`явлено до державної виконавчої служби.

Станом на день звернення з даним позовом утворилась заборгованість по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_3 .

Разом з тим, 01.07.2021 року, у ОСОБА_3 було діагностовано дистальний прикус, протрузію в фронтальній ділянці, що підтверджується Довідкою від 18.10.2021 року.

Вказане захворювання має досить серйозний характер з тяжкими наслідками для здоров`я. Лікування при такому діагнозі потребує значних коштів, які Позивачка не має

можливості заробити оскільки виховує свою дитину самостійно.

В свою чергу вартість лікування на день подання позовної заяви становить 19950 гри., що підтверджується доданими до позовної заяви квитанціями від 05.07.2021 року, 02.08.2021 року, 27.09.2021 року, 18.10.2021 року.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просить суд:

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 додаткові витрати викликані лікуванням ОСОБА_3 одноразово в розмірі 19 500 грн.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву якою позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила справу розглянути у її відсутність та не проводити фіксацію судового процесу технічними засобами (а.с.34).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду відзив, в якому вказав, що він визнає позов частково, а саме 5 000 гривень, оскільки більше сплатити не має можливості у зв`язку з тим, що має на утриманні ще одну дитину у цивільному шлюбі ОСОБА_4 , а також він сам потребує лікування (а.с.17-18). 08.08.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 подав до суду додаток, в якому вказав, що просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та закрити провадження у справі, оскільки з наданих позивачкою доказів не можливо встановити особливі обставини (а.с.36)

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. ст.211,247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Судом встановлено, що 08.11.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Сквирським районним управлінням юстиції в Київській області, актовий запис № 133, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 (а.с.4).

Від шлюбу у сторін є одна неповнолітня дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Сквирського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 104 (а.с.5).

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26.02.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.6).

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 23.03.2018 року по справі № 376/2985/17, Відповідачу присуджено сплачувати на користь ОСОБА_1 на утримання дитини щомісячно аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.7). Виконавчий лист по даній справі видано 23.04.2018 року та пред`явлено до державної виконавчої служби.

Станом на день звернення з даним позовом утворилась заборгованість по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_3 .

Разом з тим, 01.07.2021 року у ОСОБА_3 було діагностовано дистальний прикус, протрузію в фронтальній ділянці, що підтверджується Довідкою ФОП ОСОБА_6 від 18.10.2021 року (а.с.11).

Вказане захворювання має досить серйозний характер з тяжкими наслідками для здоров`я. Лікування при такому діагнозі потребує значних коштів, які Позивачка не має

можливості заробити оскільки виховує свою дитину самостійно.

В свою чергу вартість лікування на день подання позовної заяви становить 19950 гри., що підтверджується доданими до позовної заяви квитанціями від 05.07.2021 року, 02.08.2021 року, 27.09.2021 року, 18.10.2021 року (а.с.9,10).

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які утримуються одним з батьків на утримання дитини.

Судом встановлено, що 01.07.2021 року у ОСОБА_3 було діагностовано дистальний прикус, протрузію в фронтальній ділянці, що підтверджується Довідкою лікаря від 18.10.2021 року (а.с.11).

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що за ст. 185 СК України участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Судом встановлено, що відповідач доказів свого працевлаштування суду не надав, як і не надав доказів перебування інших осіб на його утриманні, можливих вад здоров`я, що можуть тягнути обмеження у працездатності чи регулярні обов`язкові витрати на лікування, однак і не надано ним доказів його доходу, з якого він утримує себе та дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає разом із ним, що зазначалось ним у відзиві, з чого суд не має можливості встановити дійсний розмір доходу відповідача для розрахування розміру частки від його доходу для участі у додаткових витратах на утримання дитини, що викликані особливими обставинами.

Також, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів на отримання від позивача аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття, або відсутність таких, оскільки положення статей 180, 181 СК України визначають аліменти як майнову участь того з батьків, який проживає окремо від дитини, в такому утриманні дитини, яке складається з поточних витрат на медичний догляд, підтримання здоров`я, харчування, відпочинок, організацію дозвілля, придбання одежі для дитини тощо, що не піддається точному щоденному обліку, маючи підсумований вартісний вираз безпосередніх постійних регулярних поточних витрат на найнеобхідніше для забезпечення життя і розвитку дитини та не є об`єктом накопичення у формі депозиту на майбутнє. Натомість, додаткові витрати згідно з ст. 185 СК України викликанні обставинами фізичного і духовного розвитку дитини, особливість яких полягає у випадковості виникнення та в існуванні протягом певного визначеного часу, що має істотне значення, з безспірним підтвердженням документально твердої суми, що вже витрачена чи підлягає сплаті у майбутньому.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухвалюючи рішення в справі М. С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, враховуючи рівність обов`язків батьків з утримання дитини за ст. 180 СК України та встановлені обставини, з відповідача підлягає згідно зі ст. 185 СК України до стягнення на користь позивача разове відшкодування половини понесених ним фактично витрат на лікування дитини ОСОБА_3 , що складатиме 19 950 грн. (19 950 грн. : 2 = 9975 грн.) згідно наданих позивачкою товарних чеків (а.с.9,10) і відповідатиме вищевказаним вимогам чинного законодавства.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, стягнувши з нього на користь держави витрати по справі зі сплати судового збору в сумі 496,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 180, 185 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3,9,18,27 Конвенції про права дитини, ст. ст. 2,4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268,351, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 додаткові витрати викликані лікуванням ОСОБА_3 одноразово в розмірі 9 975 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь держави судовий збір в розмірі 496,20 грн.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.М. Коваленко