справа № 489/328/22 провадження №2/489/1129/22
РІШЕННЯ

Іменем України

14 вересня 2022 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

при секретарі судового засідання Рибальченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги (регресу)

встановив:

У січні 2022 року позивач через свого представника адвоката Герасимової Т.І. звернулася до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача в порядку зворотної вимоги (регресу) грошові кошти у розмірі 5000,00 дол.США, сплачені позивачем на погашення боргу за борговою розпискою від 10.09.2019, а також понесені судові витрати.

Як на підставу позовних вимог вказано, що сторони перебували з 21.12.2018 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03.03.2020 по справі № 753/23967/19.

Під час перебування у шлюбі, повивач, діючи в інтересах сім`ї, взяла в борг у громадянина ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10000,00 дол.США, що підтверджується борговою розпискою від 10.09.2019. Цільовим призначенням отриманих позивачем грошових коштів у борг у розписці вказано відпочинок. Отже, отримані в борг позивачем грошові кошти стали об`єктом спільної сумісної власності сторін та були витрачені на їх спільний відпочинок на території Мальдівської Республіки, де відпочивали сторони з 16.09.2019 по 23.09.2019.

Після розірвання шлюбу, 05.03.2020 позивач самостійно виконала фінансові зобов`язання за борговою розпискою, повернувши ОСОБА_3 раніше отриманні грошові кошти в розмірі 10000,00 дол.США, що підтверджується розпискою останнього від 05.03.2020.

Посилаючись на наведені обставини та те, що відповідач жодного відшкодування коштів не здійснив, позивач звернулася до суду із вказаним позовом з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів.

У відзиві на позов від 09.02.2022 відповідач в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Вказав на неправдивість викладеної у позові позивачем інформації. Дані розписки були складені умисно з метою подання позовної заяви до суду, метою якого є помста позивача. Крім того, 16.12.2019 відповідач звертався до Дарницького районного суду міста Києва із позовом про поділ майна подружжя. Рішенням вказаного суду від 25.01.2021 позовні вимоги були задоволено повністю та постановою Київського апеляційного суду від 12.01.2022 рішення залишено без змін. Під час розгляду справи № 753/23988/19 зустрічної позовної заяви подано не було, питання щодо стягнення будь-яких грошових коштів, як сумісних витрат подружжя не виникало. В період з 16.09.2019 по 23.09.2019 сторони дійсно проводили відпочинок на території Мальдівської Республіки, однак вартість туру у розмірі 108800,00 грн. була сплачена особисто відповідачем, без використання будь-яких додаткових коштів, отриманих від позивача, а тим більше отриманих нею у борг у ОСОБА_3 , який для позивача є колишнім чоловіком та від шлюбу з яким вони мають спільну дитину.

Доданий до позову договір про надання туристичних послуг № MV15099033 немає дати підписання. В його преамбулі в відсутні данні, що дають можливість ідентифікувати туриста, їх проживання та РНОКПП. Реквізити сторін договору з боку туриста містять лише « ОСОБА_4 »., що позбавляє можливості ідентифікувати особу підписанта. Зазначені дані в договорі за своїм змістом протирічать один одному та не підтверджують факту укладення договору з метою сумісного відпочинку. В акті № ОУ-0000008 здачі-приймання робіт відсутні дані щодо ідентифікації особи підписанта, а вартість наданих послуг в сумі 103800,00 грн., не співпадає із заявленою позивачем сумою. В квитанції від 12.09.2019 відсутні данні щодо ідентифікації особи платника. Надана позивачем розписка не підтверджує факту отримання грошових коштів в борг в інтересах сім`ї, також позивачем не надано інших доказів на підтвердження такого факту.

У відповіді на відзив від 17.02.2022 представник позивача вказала на безпідставність доводів відповідача, так як боргова розписка була складена у період шлюбу сторін. Щодо не подання позивачем зустрічного позову при розгляді справи № 753/23967/19 то імперативний обов`язок особи звертатися до суду із зустрічним позовом чи заявляти про порушення своїх прав в інший спосіб законом не передбачено. Відповідач не заперечує та у повній мірі визнає факт проведення спільного з позивачем відпочинку у період з 16.09.2019 по 23.09.2019 на території Мальдівської Республіки. При цьому, він не надає суду жодних доказів на підтвердження самостійної оплати туристичного туру.

Зазначає, що позивачем було вчинено правочин в інтересах сім`ї та кошти, отримані в борг в третьої особи, використано на спільний відпочинок сторін. Жодних доказів на спростування цих обставин відповідач не надав.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.02.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 23.02.2022 здійснено перехід у спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи.

У судове засідання, призначене на 14.09.2022 сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представник позивача адвокат Герасимова Т.Г. 13.09.2022 надала до суду письмову заяву в якій просила судове засідання провести за її відсутності та подальші засідання проводити в режимі відеоконференції.

Відповідач причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи, що розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження та участь сторін відповідно до вимог процесуального закону не є обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів. Крім того, стороно в повній мірі скористувалися своїм право на викладення своїх доводів і заперечень у письмових заявах.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи судом встановлено, що сторони перебували з 21.12.2018 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03.03.2020 по справі № 753/23967/19.

Відповідно до змісту розписки від 10.09.2019, складеної у простій письмовій формі, ОСОБА_1 10.09.2019 отримала в борг від ОСОБА_3 суму у вигляді грошових коштів 10000,00 дол.США на відпочинок, які зобов`язалася повернути в повному обсязі. Розписка складена у присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

12.09.2019 між ФОП ОСОБА_7 (далі Турагент) в особі ОСОБА_7 , що діє від імені та за дорученням ТОВ «Тревел Профешил Груп» (туроператор) та ОСОБА_8 укладено договір про надання туристичних послуг № MV15099033, відповідно до умов якого Турагент зобов`язався забезпечити надання Туристу (ам) туру, сформованого туроператором Туроператором на умовах, визначених цим Договором, а турист зобов`язується своєчасно і в повному обсязі оплатити вартість туру згідно цього Договору.

Актом № ОУ-0000008 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 12.09.2019 позивач підтвердила проведення виконавцем робіт (надання послуг) згідно договору № MV15099033 від 12.09.2019,а саме туристичних послуг вартістю 103800,000 грн.

Оплата отриманих туристичних послуг позивачем підтверджена квитанцією від 12.09.2019 на загальну суму 103800,00 грн., призначенням яких вказано оплату за тур пакет на Мальдиви. Оплату прийнято від ОСОБА_9 .

Із доданих до позову ваучерів № MV15099033 вбачається, що в якості клієнтів вказано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; період відпочинку 16.09.2019 по 23.09.2019; країна відпочинку Мальдиви.

Розпискою від 05.03.2020, складеною ОСОБА_3 позивач підтвердила повне погашення боргу в сумі 10000,00 дол. США за розпискою від 10.09.2019.

Позивач вважає, що оскільки боргове зобов`язання за борговою розпискою було спільним зобов`язанням сторін, яке було погашено нею особисто за рахунок власних коштів, відповідно відповідач має їй відшкодувати половину таких коштів, що складає 5000,00 дол. США.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду України у вказаній постанові також вказала, що: «59. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

60. Той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 не врахували відповідних боргових зобов`язань при укладенні договору про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя.

61. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї».

Таким чином, якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Судом встановлено, що позивачем в період шлюбу з відповідачем було отримано в борг кошти в розмірі 10000,00 дол.США для відпочинку, що вказано у борговій розписці.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Доказів оскарження в судовому порядку відповідачем вказаного правочину матеріали справи не містять, через що посилання позивача на недостовірність розписки суд до уваги не приймає, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт відпочинку разом з позивачем на території Мальдівської Республіки у період з 16.09.2019 по 23.09.2019 відповідач підтвердив у відзиві. Тому даний факт вважається доведеним і доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України не потребує.

З наведених підстав, суд вважає безпідставними заперечення відповідача щодо договору про надання туристичних послуг, акту здачі приймання робіт (надання послуг) та квитанції про оплату послуг, стороною в яких вказано позивача, як особу, яка є стороною правочину та яка оплатила туристичні послуги.

Крім того, із змісту ваучеру, оформленого на підставі договору про надання туристичних послуг, вбачається, що в ньому вказано обидві сторони, що відповідачем не заперечується.

Відповідач зазначає у відзиві, що вартість відпочинку була оплачена за рахунок його коштів.

За вимогами частин першої, третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає безпідставними доводи відповідача про оплату ним спільного з позивачем відпочинку за кордоном, оскільки жодного доказу на їх підтвердження ним не надано.

За наведених обставин, суд вважає, що договір позики у вигляді боргової розписки був укладений позивачем в інтересах сім`ї, членом якої на той час був відповідач, а тому такий правочин створює обов`язки і для нього, як другого з подружжя, оскільки грошові кошти в підтвердженій сумі були використані на спільний відпочинок сторін.

Між тим, суд не в повній мірі погоджується із розміром стягнення, який просить позивач та валютою стягнення.

Згідно наявних у справі доказів, позивачем підтверджено витрату коштів на спільний відповідачем відпочинок в сумі 103800,00 грн. Тому, так як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, з відповідача підлягає стягненню половинна цих коштів, що складає 51900,00 грн., через що позов підлягає частковому задоволенню.

При цьому суд зазначає, що стягнення з відповідача коштів в гривневому еквіваленті, не є виходом за межі позовних вимог, оскільки оплата відпочинку проведена позивачем у національній валюті.

Щодо повернення позикодавцю позивачем всієї суми позики, це не є підставою для стягнення з відповідача половини розміру позики, оскільки, як зазначає сама позивач, кошти в борг були отримані для відпочинку, з яких належними і допустимими доказами підтверджено витрачання лише 103800,00 грн.

Так як позов задоволено частково, відповідно до статті 141 ЦПК України, пропорційно задоволеному позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 519,00 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги (регресу) грошові кошти у розмірі 51900,00 грн. (п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот гривень 00 коп.) та судовий збір в сумі 519,00 грн. (п`ятсот дев`ятнадцять гривень 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 14.09.2022

Суддя І.В.Коваленко