Справа № 216/7542/21
провадження 2/216/1467/22
РІШЕННЯ

іменем України

15 вересня 2022 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Кацюби В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду у місті Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до виконавчого комітету Криворізької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділу з питань державного архітектурного-будівельного контролю виконкому Криворізької міської ради про визнання права власності на спадкове майно,-

встановив:

Представник позивачів, адвокат Ратушна Руслана Павлівна, звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до виконавчого комітету Криворізької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділу з питань державного архітектурного-будівельного контролю виконкому Криворізької міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Спадкоємцями за законом на спадкове майно є дружина спадкодавця - ОСОБА_1 та син спадкодавця - ОСОБА_2 . За життя спадкодавець, перебуваючи у шлюбі із позивачем ОСОБА_1 , набув у власність за договором купівлі-продажу від 16.03.1995 житловий будинок з господарчими побудовами житловою площею 33,7 кв.м та загальною площею 68,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстровано у Криворізькому БТІ у реєстрову книгу під номером 31 від 22.03.1995. За рішенням №468 Виконкому криворізької міської ради народних депутатів від 11.11.1998 земельна ділянка площею 0,0807 гектарів за адресою домоволодіння у АДРЕСА_1 передана спадкодавцю у власність. Право власності спадкодавця підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю ДП №7859 від 01.12.1998 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.10.2017 року НВ-017. Після смерті спадкодавця за заявами позивачів Першою криворізькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за реєстровим номером у Спадковому реєстрі 61173210. Постановою державного нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із змінами у будовах домоволодіння, а саме: «При обстеженні техніком Криворізького БТІ названого житлового будинку виявлено, що у 1995 році була проведена реконструкція житлового будинку «А-1» та реконструкція літньої кухні «Б», за рахунок чого житлова площа змінилась з 33,7 кв.м. на 51,3 кв.м., а загальна площа - з 68,7 кв.м. на 70.2 кв.м. Дозвіл на реконструкцію та переобладнання органами місцевого самоврядування не видавався». Оскільки за життя спадкодавець не привів у відповідність до законодавства правовстановлюючі документи на домоволодіння, у позивачів є труднощі в оформленні права власності кожного на спадкове майно, тому з цих підстав позивачі звернулись до суду із позовом про визнання їх права власності на спадкове майно.

Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивачів надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачів, позов підтримує та наполягає на його задоволенні.

Представники відповідача та третьої особи, кожен окремо, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, при ухваленні рішення у справі покладаються на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим, внаслідок чого останній підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 27.01.2017 (а.с. 18).

За життя спадкодавець ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі із позивачем ОСОБА_1 , набув у власність за договором купівлі-продажу від 16.03.1995 житловий будинок з господарчими побудовами житловою площею 33,7 кв.м та загальною площею 68,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстровано у Криворізькому БТІ у реєстрову книгу під номером 31 від 22.03.1995, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с. 16-17).

Крім цього, за рішенням виконкому Криворізької міської ради народних депутатів №468 від 11.11.1998 земельна ділянка площею 0,0807 гектарів за адресою домоволодіння у АДРЕСА_1 передана спадкодавцю у власність. Право власності спадкодавця підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю ДП №7859 від 01.12.1998 (а.с. 31).

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 06.09.2017, зокрема схематичного плану земельної ділянки, за цією адресою розташовані: житловий будинок «А-1», сараї «В», «Г», вбиральня - «Д», літня кухня - «Б», гараж «Е», №1,2 огорожа/ворота, І водоколонка, ІІ - вимощення. При цьому наявне самочинне будівництво, а саме: житловий будинок «А-1» після реконструкції 1995 року побудови та літня кухня - «Б» після реконструкції 1997 року побудови (а.с. 46-48).

Спадкоємцями за законом на спадкове майно є дружина спадкодавця - ОСОБА_1 та син спадкодавця - ОСОБА_2 . Після смерті спадкодавця за заявами позивачів Першою криворізькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за реєстровим номером у Спадковому реєстрі 61173210 (а.с. 110-132).

Постановою державного нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із змінами у будовах домоволодіння, а саме: «При обстеженні техніком Криворізького БТІ названого житлового будинку виявлено, що у 1995 році була проведена реконструкція житлового будинку «А-1» та реконструкція літньої кухні «Б», за рахунок чого житлова площа змінилась з 33,7 кв.м. на 51,3 кв.м., а загальна площа - з 68,7 кв.м. на 70.2 кв.м. Дозвіл на реконструкцію та переобладнання органами місцевого самоврядування не видавався» (а.с. 122).

Як вбачається з висновку експерта з питань оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №66-21 від 18.10.2021, житловий будинок літ. «А-1», літня кухня літ. «Б», що є у складі домоволодіння АДРЕСА_1 по прийнятим конструктивним рішенням та функціональному призначенню відповідають будівельно-технічним нормам та правилам, стандартам в області будівництва діючих на території України на час проведення експертизи та забезпечують безпечну експлуатацію (а.с. 30-45).

Аналізуючи норми права, на які посилаються позивачі у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків.

Статтею 22 Кодексу про шлюб і сім`ю України, що діяв на момент виникнення правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Нормою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкоємця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, керуючись положеннями діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в повній мірі доведені належними та допустимими доказами.

Щодо наявності самочинного будівництва, а саме, проведеної реконструкції житлового будинку «А-1» та реконструкції літньої кухні «Б», за рахунок чого житлова площа змінилась з 33,7 кв.м. на 51,3 кв.м., а загальна площа - з 68,7 кв.м. на 70.2 кв.м. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ч. 4 ст. 41 Основного Закону та ч. 1 ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Частиною 2 вказаної статті чітко передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Однак, в окремих випадках ст. 376 ЦК України передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в разі наявності обставин, передбачених частинами третьою, п`ятою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому, частиною 5 цієї статті визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З вказаної правової норми вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки або якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкту, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки (ч. 4 ст. 376 ЦК України) та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб. Позивач у спорах про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно повинен довести обставини, що складають фактичну підставу такого позову: наявність права позивача на земельну ділянку, на якій збудоване спірне майно; наявність самочинно збудованого майна; відповідність самочинно збудованого нерухомого майна будівельним нормам і правилам; наявність згоди власника земельної ділянки на будівництво нерухомого майна (у випадку, якщо земельна ділянка належить позивачу на праві користування).

У свою чергу, задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно повинно ґрунтуватися на підтвердженій відповідними доказами сукупності обставин: позивач має право власності або право користування земельної ділянки; власник земельної ділянки надав позивачу дозвіл на будівництво спірного нерухомого майна і не заперечує проти визнання права власності на самочинно збудоване на його земельній ділянці нерухоме майно; самочинно збудоване майно, що є предметом спору, відповідає будівельним нормам і правилам та придатне для експлуатації за призначенням; визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно не порушує прав інших осіб.

Правова конструкція передбачена ст. 376 ЦК України є спеціальною нормою в регулюванні спірних правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений. То ж при застосуванні статті 376 ЦК України, статті 331 та 392 цього Кодексу не застосовуються.

Вказаний висновок відображено у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 11/384-06, відтак відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує такий при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: - про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; - про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво; - про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яку особі не було відведено; - про знесення самочинно збудованого нерухомого майна; - про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; - про стягнення витрат, пов`язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та те, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя здійснив реконструкцію житлового будинку «А-1» та літньої кухні «Б» та у подальшому оформив у встановленому законом порядку право приватної власності на земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства, об`єкти самочинного будівництва відповідають будівельним нормам і правилам та придатні для експлуатації за призначенням, визнання права власності на такі не порушує права інших осіб, тому позовна заява може бути задоволена судом у повному обсязі.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст. 376, 1216, 1218, 1261 ЦК України, статтями ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України суд,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до виконавчого комітету Криворізької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділу з питань державного архітектурного-будівельного контролю виконкому Криворізької міської ради про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарчими побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку «А-1», загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., сараїв «В», «Г», вбиральні - «Д», літньої кухні - «Б», гаражу «Е», №1,2 огорожа/ворота, І водоколонка, ІІ вимощення, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарчими побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку «А-1», загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., сараїв «В», «Г», вбиральні - «Д», літньої кухні - «Б», гаражу «Е», №1,2 огорожа/ворота, І водоколонка, ІІ вимощення, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про учасників справи, згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивачі: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: виконавчий комітет Криворізької міської ради, , місце знаходження: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, 1.

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконкому Криворізької міської ради, , місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, 1.

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ