Постанова

Іменем України

26 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 383/1205/21

провадження № 61-5380св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Кетрисанівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 травня 2022 року у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Дуковського О. Л., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених позовних вимог та судових рішень судів попередніх інстанцій

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (далі - Кетрисанівська сільська рада), у якому просив:

1) визнати незаконною та протиправною діяльність голови Кетрисанівської сільської ради Поліщука В. В. щодо невнесення у порядок денний 11 сесії на розгляд Кетрисанівської сільської ради, яка відбулася 29 жовтня 2021 року, клопотання про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га;

2) стягнути з Кетрисанівської сільської ради на відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн, завданої внаслідок неналежного виконання головою Кетрисанівської сільської ради службових обов`язків і повноважень, визначених пунктами 1, 8 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;

3) зобов`язати голову Кетрисанівської сільської ради Поліщука В. В. внести в порядок денний чергової сесії Кетрисанівської сільської ради питання про розгляд клопотання позивача від 29 вересня 2021 року та повідомити про результат його розгляду.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на зазначену ухвалу суду, в якій зазначав, що звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, зазначено про необхідність звернення позивача зклопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження та сплатити судовий збір у розмірі 454,00грн, роз`яснено наслідки невиконання ним зазначеної ухвали суду.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28 березня 2022 року продовжено ОСОБА_1 строк на виконання вимог ухвали Кропивницького апеляційного суду від 04 лютого 2022 року на десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, та роз`яснено наслідки невиконання зазначеної ухвали суду.

У квітні 2022 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання

ОСОБА_1 про відкриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою, в якому заявник обґрунтував поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження та просив його поновити. Вказав, що не згоден з вимогою суду про сплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2021 року, оскільки він звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 18 травня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 грудня

2021 року, апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції, мотивована тим, що наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження є поважними, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 354 ЦПК України є підставою для його поновлення.

Оскільки ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження сплати судового збору, а наведені ним підстави звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги були предметом перевірки та відхилені судом, про що в ухвалі суду від 04 лютого 2021 року наведено відповідні мотиви, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування частини третьої статті 185 ЦПК України для визнання апеляційної скарги неподаною та повернення її заявнику.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У червні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 травня

2022 року, в якій заявник просив скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення Закону України «Про судовий збір», зокрема не звернув увагу, що відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 цього Закону, судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Повернення апеляційної скарги у зв`язку з несплатою судового збору позбавляє його права на доступ до правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

До апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (частина друга статті 357 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вказав на необхідність сплати ним судового збору в розмірі 454,00 грн та роз`яснив, що відповідно до пункту 13 частини другої статті 13 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування. Разом з тим, оскільки крім зазначеної вимоги, позивач заявив три вимоги немайнового характеру, то за звернення до суду з такими вимогами йому необхідно сплатити судовий збір у розмірі 454,00 грн.

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням, в якому наполягав на тому, що відповідно до пункту 13 частини другої статті 13 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, як за подання позовної заяви, так і за подання апеляційної і касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 на вимогу суду не усунув недоліки апеляційної скарги у визначений судом строк, зокрема не сплатив судовий збір, апеляційний суд обґрунтовано визнав апеляційну скаргу неподаною та повернув її заявнику на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» є необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною першою статті 3 цього Закону передбачено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення.

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі, коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (частина третя статті 6 Закону).

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Аналіз наведених положень Закону України «Про судовий збір» дає підстави для висновку, що відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється виключно за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, і не звільняє позивача (заявника) від обов`язку сплатити судовий збір за подання одночасно інших вимог, зокрема про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, § 59).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)

від 20 лютого 2014 року, § 111).

Ураховуючи наведене, посилання заявника на наявність колізій між нормами національного законодавства та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є необґрунтованими, фактично зводяться до незгоди заявника з оскаржуваним судовим рішенням та власного помилкового тлумачення норм Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постановах Верховного Суду. Тобто, врахуванню підлягає саме висновок щодо застосування норми права, а не будь-якого висновок/твердження зроблене судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Посилання заявника на неврахування судом висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц,

від 12 грудня 2018 року у справі № 61/12676/17, від 23 лютого 2021 року у справі №263/463718 є безпідставним, оскільки викладені у зазначених постановах висновки, стосуються застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновків ЄСПЛ, застосованих у конкретних справах, у яких судами встановлені інші, відмінні від справи, що переглядається обставини та застосовані норми права.

Верховний Суд зауважує, що «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, включно з фінансовими. Так, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовуватися накладенням фінансових обмежень на доступ особи до суду. Вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права на доступ до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001року у справі «Креуз проти Польщі»).

Повернення апляційної скарги не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, оскільки не перешкоджає повторному зверненню до суду з апеляційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, в тому числі, заявник має право звернутися до суду з клопотанням про зменшення, відстрочення, розстрочення сплати судового збору або звільнення від його сплати, за наявності підстав передбачених статтею 8 Закону України «Про судовий збір».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення є законними та обґрунтованим, а тому відсутні підстави

для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

А. С. Олійник

В. В. Яремко