Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/186/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.09.2022смт. Доманівка

Доманівський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої - судді Кривенко О.В.,

за участі секретаря судового засідання Маташнюк О.В.

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 .

З-ї особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду смт.Доманівка справу за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання заповіту нікчемним

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду із позовною заявою про визнання заповіту, посвідченого сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Шевченко Ж.М. нікчемним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7 , після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки розміром 4,84га, розташованої в межах території Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, у визначений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак дізнався від нотаріуса, що на спадкове майно існує заповіт від 2015р. Згодом позивач дізнався, що заповіт було складено на ім`я ОСОБА_2 . . За таких обставин, позивач вважає, що що під час вчинення та посвідчення правочину, а саме заповіту як розпорядження ОСОБА_7 на випадок його смерті порушено вимоги щодо його посвідчення. Голова Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області Шевченко Ж.М. посвідчуючи спірний заповіт не мала на це повноважень. Рішенням першої сесії 6 скликання Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області від 16.11.2010 року 'Про утворення виконавчого комітету Царедарівської сільської ради та затвердження його персонального складу' вирішено сформувати виконавчий комітет сільської ради. Всупереч вимогам Законів, сільським головою Царедарівської сільської ради Шевченко Ж.М. 31.12.2010 року було винесено розпорядження № 55, яким затверджено посадову інструкцію сільського голови, де у п. 2,15 передбачено, що у період відсутності секретаря виконкому сільської ради саме вона вчиняє нотаріальні дії. До повноважень посадової особи органу місцевого самоврядування не

входить право визначати особу, відповідальну за здійснення нотаріальних дій в органі місцевого самоврядування. В рішеннях 1-40 сесій 6 скликання взагалі відсутні відомості про надання посадовим особам Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області повноважень на вчинення нотаріальних дій. Останнє таке рішення приймалося ще в 1997 році. Окрім того, Рішенням № 6 від 09.07.2015 року ХХХ1Х сесії 6 скликання Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області сільському голові ОСОБА_5 було надано щорічну та додаткову відпустки строком з 13 липня 2015 року по 27 серпня 2015 року. Рішення сесії про відкликання ОСОБА_5 . З відпустки відсутнє. ХХХХ сесія 6 скликання Царедарівської сільської ради Доманівького району Миколаївської облсті відбувалася у вересні 2015 року. Вчиняючи 13 серпня 2015 року нотаріальну дію зі складання заповіту, ОСОБА_5 перебувала у відпустці, тому, як вважає позивач не мала права вчиняти будь яких дій як сільський голова. Ппросить визнати нікчемним заповіт ОСОБА_7 від 13.08.2015 року на ім`я ОСОБА_2 .

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 28.10.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Доманівського районного суду від 19.06.2020року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Вовчанська Г.С. підтримала позовні вимоги повністю з підстав викладених у позовній заяві та пояснила, що даний заповіт є нікчемним, так як порушено порядок його посвідчення посадовою особою, яка не мала на це повноважень, тому просила позов задовольнити

Відповідач ОСОБА_2 , її представник в суді позов не визнали, вважають позовні вимоги необґрунтованими, тому просили відмовити в його задоволенні.

Відповідач пояснила, що спадкодавець ОСОБА_7 з 1986 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вів спільне господарство з її бабусею ОСОБА_8 , жили в будинку бабусі в с.Копані Доманівського району, після смерті якої продовжував проживати в її будинку до своєї смерті. ОСОБА_2 здійснювала догляд за ОСОБА_7 , оскільки він потребував сторонньої допомоги. ОСОБА_7 виявив бажання скласти заповіт на її ім`я, тому вони звернулися до посадової особи Царедарівської сільської ради, яка посвідчила заповіт. Позивач не спілкувався з батьком ОСОБА_7 та не доглядав за ним.

Представник відповідача адвокат Каратассо Л.Г. просила відмовити в задоволенні позову, оскільки не знайшло свого підтвердження перебування ОСОБА_5 під час посвідчення заповіту 13.08.2015 року у відпусткі, її було відкликано та вона вчинила нотаріальну дію. Заповіт від 13 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 є чинним, не відмінявся та не скасовувся. Рішенням Доманівського районного суду від 02.03.2020 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної ториторіальної громади Миколаївської області про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Представник відповідача Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Савін Д.С. в суді просив задовольнити позов та визнати заповіт нікчемним з підстав, що заповіт посвідчено з порушенням вимогЦПК України та ЗУ 'Про місцеве самоврядування' посадовою особою, яка не мала на це повноважень.

Третя особа ОСОБА_5 просила відмовити в задоволенні позову, пояснила, що що в 2015 році обіймала посаду сільського голови Царедарівської сільської ради Доманівського району, на час посвідчення заповіту у відпусткі не перебувала, так як була відкликана, приходила за місцем проживання ОСОБА_7 , текст заповіту було виготовлено нею технічним способом та після його прочитання та підписання було посвідчено, зареєстровано у журналі реєстрації нотаріальних дій, у спадковому

реєстрі.Порушення на які вказує позивач у своєму позові жодним чином не впливають на форму правочину (заповіту), волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третю особу, дослідивши оригінали доказів, оцінивши зібрані матеріали, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Зідно ч.1,2 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч.І ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_7 13 серпня 2015 року був складений заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_2 на спадкове майно у виді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4.84 га, яка розташована та території Царедарівської сільської ради Доманівського району та належна йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА №064312, виданого Доманівської РДА 07.11.2005 року. Заповіт посвідчено вдома у заповідача сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівської району Шевченко Ж.М. у присутності двох свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та підписано іншою особою ОСОБА_11 у зв`язку з хворобою заповідача ОСОБА_7 . Особу заповідача, свідків та особи, яка підписала заповіт встановлено, дієздатність перевірено.

З копії витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за 3 58248338, вбачається, що складений ОСОБА_7 заповіт від 13.08.2015 року та посвідчений в Царедарівській сільській раді Доманівського району Миколаївської області сільським головою Шевченко Ж.М. є чинним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 у віці 82 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 201 від 30.10.2018 року.

Згідно ст.42 ч.4 п.2 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова організовує в межах, визначених цим законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету, згідно п.7 сільський голова здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету, згідно п.20 сільський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Розпорядженням сільського голови Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області від № 55 від 31.12.2010 року затверджено посадову інструкцію апарату виконавчого комітету Царедарівської сільської ради, в тому числі голови виконкому та секретаря виконкому,

Згідно п. 2.15 вказаної посадової інструкцїї сільського голови від 31.12.2010 року № 1, сільський голова складає і засвідчує нотаріальні дії у відсутності секретаря сільської ради.

Згідно рішення сільського голови № 3 від 16.11.2010 року утворено виконавчий комітет Царедарівської сільської ради та затверджено її склад у складі 7 чоловік, голова виконавчого комітету Шевченко Жанна Михайлівна, секретар виконавчого комітету Млінцова Ольга Василівна.

Згідно рішення № 1 від 10.11.2014 року ХХХУ позачергової сесії 6 скликання про достороково припинено повноваження секретаря Царедарівської сільської ради ОСОБА_12 у зв`язку з виходом на пенсію

Рішенням Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області № 6 від 09.07.2015 року погоджено Царедарівському сільському голові ОСОБА_5 щорічну та додаткову відпустку з 13.07.2015 року по 27.08.2015 року

Розпорядженням № 20 від 07.07.2015 року про надання чергової відпустки сільському голові Царедарівської сільської ради, яка вибуває у відпуску з 13.07.2015 року по 11.08.2015 року на додаткову відпуску з 12.08.2015 року о 27.08.2015 року включно.

Розпорядженям № 24 від 03.08.2015 року про відкликання ОСОБА_5 з щорічної відпустки у зв`язку з виробничою необхідністю з 03.08.2015 року з перенесенням на інший період.

Згідно з рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 02.03.2020 року, яке є чинним, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної ториторіальної громади Миколаївської області про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

З вказаного рішення суду вбачаться, що нотаріальна дія по посвідченню заповіту ОСОБА_7 була вчинена посадовою особою органу місцевого самоврядування ОСОБА_5 , сумнівів у дієздатності заповідача у неї не виникало.

Згідно з ч.2 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповіт- це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.02.2014 року у справі № 1-1/2014 вказав про те, що суб"єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права і обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.(статті 318,1218,1233,1235,1236 ЦК України). Як вказав Конституційний Суд України, за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому, вона є абсолютною. Також, Кодексом визначені певні обмеження волі заповідача щодо права розпорядження власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов"язкову частку у спадщині.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч.8 ст. 1252 ЦК України, до заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу. Згідно ч. 9 заповіти, посвідчені посадовими, службовими особами, визначеними у частинах першій- шостій цієї статті, прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами.

Статтею 1247 ЦК України передбачені загальні вимоги до форми заповіту згідно яких: 1. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. 2. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 3. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. 4. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним

статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації.

Посвідчення заповітів посадовими особами органів місцевого самоврядування врегульовано нормами Закону України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5 у редакції на час посвідчення оспорюваного заповіту.

У відповідності до пункту 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів.

Наведена вище норма закону містила пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності у такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій. При цьому посилань на необхідність прийняття виконавчим комітетом рішень про наділення посадової особи такими повноваженнями зазначений законодавчий припис не містить.

Згідно статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 зазначеного Закону вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, визначено одним із делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

При цьому делегованими повноваженнями є повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Виходячи із вищевикладеного, положень Закону України «Про нотаріат» у відповідній редакції, вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його голова, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону.

Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постановах Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 220/183/20.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що при вчиненні нотаріальної дії з посвідчення заповіту сільська рада діяла як суб`єкт владних повноважень та зобов`язана була діяти в межах законодавства. Тому ОСОБА_7 , звертаючись до сільської ради з приводу посвідчення заповіту, мав обґрунтовані очікування щодо дотримання суб`єктом владних повноважень при виконанні покладених на неї обов`язків вимог Конституції України. Заповідач був впевнений в правильності вчинення нотаріальної дії щодо нотаріального посвідчення його волевиявлення щодо майна на випадок смерті. Отже, сумнівів у правильності свого вибору та у дотриманні відповідного порядку органом, який посвідчив заповіт, у заповідача ОСОБА_7 не виникло. Особа, яка складала заповіт,

мала повну цивільну дієздатність, та мала на це право, її волевиявлення було вільним та відповідало її волі. Особа, яка посвідчила заповіт перебувала на посаді в державному органі, та виконувала функції щодо посвідчення заповітів в силу розпорядження сільського голови, яке ніким не оспорене та не скасоване, нотаріальна дія по посвідченню заповіту зареєстрована у належний спосіб. Заповіт складений письмово, підписаний заповідачем, містить дату та час його складання, зареєстрований в журналі для записів нотаріальних дій, та внесений до Реєстру заповітів.

Достовірних та належних доказів на спростування зазначеного, судом не встановлено.

Окрім того, заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникало б жодного сумніву в цьому.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту

порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, вимога про визнання заповіту нікчемним не є належним способом захисту прав.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св20), у справі за позовом про встановлення нікчемності правочину, суд дійшов висновку про те, що позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим обрав неналежний спосіб захисту, а отже позов задоволенню не підлягає.

Отже, встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить остаточного висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст.10,12, 81, 141, 259, 263-268, 273,354, 355 ЦПК суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання заповіту нікчемним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення, а в разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29.09.2022року.

Суддя : О. В. Кривенко