ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 671/1278/21

Провадження № 22-ц/4820/1443/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю представниці відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 червня 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

ОСОБА_2 зазначила, що вона є власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 . В цьому будинку проживали та були зареєстровані син позивачки, ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_3 і син ОСОБА_3 . У грудні 2003 року відповідачка разом із членами своєї сім`ї добровільно залишила житловий будинок і переїхала на постійне проживання до квартири АДРЕСА_2 . Відтоді ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку без поважних причин, не приймає участі у веденні господарства та не сплачує комунальні послуги. Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 липня 2020 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 розірвано. Наразі ОСОБА_3 відмовляється знятися з реєстрації у житловому будинку, що створює позивачці істотні труднощі, оскільки вона змушена сплачувати надмірно нараховані комунальні послуги та не може оформити субсидію на їх відшкодування.

За таких обставин ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 червня 2022 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що витратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 908 грн судових витрат, у тому числі 908 грн судового збору та 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Суд виходив з того, що ОСОБА_3 як колишній член сім`ї власника житла не проживає у житловому будинку без поважних причин понад один рік, а тому вона втратила право користування житлом.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку з поважних причин, оскільки син позивачки та колишній чоловік відповідачки, ОСОБА_4 , створює їй перешкоди у користуванні житлом. Припинення сімейних відносин ОСОБА_3 із власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням, а ОСОБА_2 не довела порушення своїх прав у спірних правовідносинах. ОСОБА_3 не забезпечена постійним жилим приміщенням, а визнання її такою, що втратила користування житловим будинком, призведе до втручання в її право на повагу до житла та покладе на неї надмірний тягар, у зв`язку з чим буде порушено баланс інтересів сторін.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_2 є власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 .

З 19 липня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний за рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 липня 2020 року.

У 2002 році ОСОБА_3 вселилась у житловий будинок по АДРЕСА_1 , на праві члена сім`ї власника житлового приміщення. У 2003 році ОСОБА_3 разом із сім`єю залишила спірний житловий будинок і переїхала на постійне проживання до квартири АДРЕСА_2 . Наразі ОСОБА_3 проживає у цій квартирі.

Застосовані норми та джерела права

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 319, 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), згідно яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

В силу ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України (далі ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Із положень ч. 2 ст. 405 ЦК України слідує, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд) як джерело права.

Як передбачено ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В силу ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Суду від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви №№7151/75, 7152/75) положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Суду від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96, рішення від 25 березня 1999 року, п. 54) Суд вказав на те, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві. Як і матеріальні речі, певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а відтак і як «майно» за змістом цього положення.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Як зазначив Суд у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03, п.п. 40, 41 рішення від 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У п. 44 вказаного рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) Суд зауважив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень свого права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Житловий будинок і квартира використовуються власником лише для власного проживання та проживання членів сім`ї, до яких належать як близькі родичі, так і інші особи, якщо вони постійно проживають із власником і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім`ї мають рівні права з власником житла на користування житловим приміщенням, а припинення сімейних відносин між ними не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням.

За загальним правилом у разі відсутності члена сім`ї (колишнього члена сім`ї) власника без поважних причин понад один рік, він втрачає своє право користування житлом.

Однією з гарантій реалізації права фізичної особи на житло є законодавче закріплення недоторканості та неможливості протиправного позбавлення житла. Фізична особа не може бути позбавлена займаного жилого приміщення або обмежена у праві користування лише на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду.

Згідно принципів застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у вищевказаних рішеннях Суду, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Вимога про позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_3 набула права користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , як член сім`ї своєї свекрухи, ОСОБА_2 , тобто згідно з законом.

Із показань свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та довідки старости села Лозова Волочиської міської об`єднаної територіальної громади від 18 травня 2021 року №155 (а.с. 11) слідує, що з 2003 року ОСОБА_3 не проживає у спірному житловому будинку у зв`язку з переїздом на постійне проживання до квартири у м. Волочиську, Хмельницької області. При цьому ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку з власної ініціативи, не несе витрати на утримання жилого приміщення та не сплачує комунальні послуги.

Зазначені докази є належними та допустимими.

Сама ОСОБА_3 визнала в суді, що з 2003 року вона не проживає у житловому будинку з поважних причин. Водночас відповідачка не надала суду достатніх і достовірних доказів на підтвердження цього факту.

Подані ОСОБА_3 : світлини житлового будинку (а.с. 35-41), накладні, товарний чек, квитанції до прибуткового касового ордера щодо придбання будівельних матеріалів (а.с. 42-44, 84), довідка Відділення поліції №2 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області від 9 травня 2022 року №2641/102-22 (а.с. 87) про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за вчинення у 2020 році насильства у сім`ї щодо позивачки, - об`єктивно не підтверджують факт існування перешкод у користуванні відповідачкою житлом.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_3 не користувалася спірним житловим будинком понад один рік без поважних причин і втратила право користування житлом.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку з поважних причин, а ОСОБА_2 не довела порушення своїх прав у спірних правовідносинах, суперечать фактичним обставинам справи.

Оскільки ОСОБА_3 фактично проживає у квартирі АДРЕСА_2 , тобто забезпечена постійним жилим приміщенням, то задоволення позову ОСОБА_2 не призведе до непропорційного втручання у право відповідачки на житло та не покладе надмірний тягар на неї.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи ОСОБА_3 про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є безпідставними.

Висновки суду першої інстанції не суперечать правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 6 вересня 2017 року (справа №642/7110/15-ц), щодо підстав звернення особи до суду на захист свого цивільного права.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені: Верховним Судом України у постановах від 18 березня 2015 року (справа №6-39цс15), від 2 вересня 2015 року (справа №6-1049цс15), від 30 вересня 2015 року (справа №6-1892цс15), від 21 грудня 2016 року (справа №6-1731цс16); Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року (справа №295/4514/16-ц); Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 листопада 2018 року (справа №265/4748/16-ц),- щодо виселення громадян з іпотечного житла з наданням іншого постійного житлового приміщення є безпідставними, оскільки таке питання не вирішувалося у справі, яка переглядається апеляційним судом.

Також є безпідставним посилання ОСОБА_3 на правові висновки, висловлені Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року (справа №640/16022/16-ц), від 11 жовтня 2021 року (справа №390/262/20), від 28 травня 2020 року (справа №328/2111/17), щодо збереження за відсутнім членом сім`ї власника права на проживання у житловому приміщенні, оскільки у цих справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, за обставинами названих справ, в яких Верховний Суд висловив правову позицію, відсутність членів сім`ї власника була обумовлена тим, що їм чинилися перешкоди у користуванні житлом, у той час як у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, ця обставина не підтверджується належними та допустимими доказами.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 червня 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2022 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Ніколова С.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 46