Справа № 682/1014/22
Провадження № 2/682/435/2022
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2022 року м. Славута
Славутський міськрайонний суд
Хмельницької області у складі:
головуючої судді Мотонок Т.Я.
за участю секретаря судових засідань Мелашенко О.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 682/1014/22 за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 , представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обгрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ОСОБА_1 , згідно витягу з Державної реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.09.2018 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Також, у зазначеному житловому будинку зареєстровані - дочка позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та онук позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З 2006 року відповідачі за вказаною адресою не проживають та виїхали проживати за кордон. Участі в утриманні квартири та сплаті комунальних платежів не беруть. Особистих речей в квартирі не має. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач, ні інші члени її сім`ї відповідачам не чинили. Позивач зазначає, що реєстрація постійного місця проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 , є лише формальною, без наміру їх фактичного проживання в даному будинку. Відповідно вони втрачають право користування даним житлом, оскільки самі добровільно припинили користування даною житловою площею та переселилися в інше місце проживання, а отже втратили своє право користуватися вказаним будинком.
Тому, позивач та представник позивача просить суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .
По даній справі було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
В підготовчому судовому засіданні спір не врегульовано, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 повністю підтримала позовні вимоги та пояснила, що позивачка ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але фактично за вказаною адресою не проживають більше шістнадцяти років. Дочка позивачки ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_4 залишили вказане помешкання, забравши всі свої особисті речі і більше жодного разу не з`являлися так як виїхали проживати на постійсне місце до Російської Федерації. Наміру повертатися відповідачі не мають і проживати у вказаному будинку не бажають з власної волі. Ані позивач, ані інші особи не чинили жодних перешкод відповідачам щодо проживання у вказаному будинку. Реєстрація відповідачів за вказаною адресою створює власнику житлового будинку перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Тому, представник позивача просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні повністю підтримала думку свого представника також просила суд винести рішення, яким визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 . Стягувати з відповідачів сплачений нею судовий збір не бажає.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись у встановленомуу законом порядку шляхом направлення судових викликів за зареєстрованим місцем проживання. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзив на позов відповідачами не подано.
Тому, за згодою позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він проживає по-сусідству з позивачкою десь з 1980 років. У будинку, де проживає позивачка разом з нею проживала її дочка ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 , які приблизно у 2006 році виїхали до Російської Федерації на постійне місце проживання і з того часу жодного разу не приїжджали до позивачки.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона близько 30-ти років є подругою позивачки ОСОБА_1 . Крім того підтвердила той факт, що дочка позивачки ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_4 дійсно проживали у будинку АДРЕСА_1 однак, десь у 2006 році ОСОБА_3 поїхала до Російської Федерації на заробітки, а згодом там вийшла заміж, забрала свого сина ОСОБА_4 і залишилася там на постійному місці проживанні. Позивачка ніколи не чинила перешкод у проживанні позивачів у вказаному будинку. Місце свого проживання вони змінили із власної волі.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:
Судом встановлено, що згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.09.2018 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.09.2018 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Славутської міської ради від 09.02.2022 року № 1154/2613 вбачається, що дійсно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до акту фактичного місця проживання - встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , але фактично за вказаною адресою не проживають з 2006 року, про що свідчать сусіди.
За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання; проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше).
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням проводиться у судовому порядку.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Судом встановлено, що відповідачі дійсно з 2006 року, тобто близько 16 років не проживають за зареєстрованим місцем проживання, особистих речей у будинку не має, участі у витратах по утриманню житла не приймають, з будь-якими вимогами про усунення перешкод у користуванні житловим будинком в установленому законом порядку не зверталися.
Таким чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про непроживання відповідачів у спірному будинку понад установлений законом строк, та беручи до уваги те, що належними та допустимими доказами відповідачами позовні вимоги не спростовано, а тому суд приходить до висновку, що існують всі підстави для задоволення позовних вимог.
Стягувати судові витрати позивач не бажає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.12,81,263-265, 280, 354 ЦПК України, ст. ст.16,319,321,391 ЦК України, ст. ст.71,72,150 ЖК України, суд
ВИРІШИВ :
Позов ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, форма і зміст якої, повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Хмельницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено та проголошено 15.09.2022 року о 16:00 годині.
Суддя Мотонок Т. Я.