КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/371/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Мороз Н.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача Масленнікової Т.М.

представника відповідача Іщенко Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Масленнікової Тетяни Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Савлук Т.В.,

по цивільній справі № 755/15530/2020 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до квартири, -

встановила:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в якому просила судзобов`язати ОСОБА_6 не чинити перешкод позивачу та їх малолітнім дітям у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до зазначеної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_6 з липня 2007 року по 17 червня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

У жовтні 2007 року, її як члена сім'ї власника ОСОБА_6 , було вселено до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районного державної адміністрації про реєстрацію місця проживання особи від 03 вересня 2020 року.

Станом на день звернення до суду, вона разом з малолітніми дітьми проживають у вказаній квартирі. Іншого житла на праві власності чи на праві користування позивач не має, тому квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є єдиним житлом щодо якого позивач та її діти мають право сервітутного користування в силу вимог передбачених ст.47 Конституції України ст.ст.405,391,396 ЦК України, ст. 156 Житлового кодексу УРСР.

Разом з цим, ОСОБА_6 постійно вчиняються дії для створення їй та дітям перешкод у користування вказаною квартирою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_11 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до квартири.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_11 в особі свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року та задовольнити позов у повному обсязі.

Вказуючи, на не взяття судом до уваги того, що її та дітей було вселено у спірну квартиру зі згоди власників у встановленому законом порядку, відтак вони набули право користування квартирою відповідно до положень ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу УРСР, іншого житла не мають. Вважала, що суд при вирішенні позову про усунення перешкод у користуванні квартирою неповно встановив всі обставини справи.

Відповідачем чиняться перешкоди у користуванні квартирою, що підтверджується неодноразовими зверненнями позивача до органів поліції. Однак, дані докази не були взяті до уваги судом першої інстанції як і те, що позивач несе витрати за користування квартирою. Хоча вона та діти мають сервітутне право щодо користування спірною квартирою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, роз`яснено право подання відзиву.

12 січня 2022 року від ОСОБА_8 надійшов відзив у якому заявник заперечує проти апеляційної скарги, вказує, що жодних перешкод у користуванні квартирою позивачу не чиниться.

Також 12 січня 2022 року від відповідача ОСОБА_7 надійшов відзив у якому заявник заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

У судовому засіданні позивач та представник позивача апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити її з наведених у ній підстав.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Треті особи в судове засідання не з`явилися про дату час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 28 липня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двоє дітей - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 червня 2020 року рішенням Дніпровським районним судом м. Києва шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано.

Згідно відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, за адресою: АДРЕСА_1 , значаться зареєстрованими: ОСОБА_1 (з 04 жовтня 2007 року), ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 11 березня 2014 року), ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 11 березня 2014 року).

Квартира знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 в рівних частках. Право власності було набуто ними згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа квартири становить 28,95 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07 грудня 1988 року, виданого ДП «ЕКОС» ХК «Київміськбуд».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи позивач не надала суду доказів звернення до позивача ОСОБА_6 та третіх осіб - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які є співвласниками квартири з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту то у позивача ОСОБА_1 підстав для звернення до суду. Відповідач у справі є співвласником квартири, а його малолітні діти - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які зареєстровані в квартирі з моменту народження, вважаються членами його сім`ї, то встановлення сервітуту неможливе з огляду на те, що нерухоме майно не є для будь-якого з них чужим нерухомим майном, а встановлення сервітуту можливо лише стосовно чужого нерухомого майна.

Зазначаючи, що судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьками дітей щодо визначення їх місця проживання, реєстрації місця проживання дітей здійснена за адресою спірної квартири з моменту народження дітей, ця квартира є місцем їх фактичного проживання, що не суперечить інтересам дітей, обмежень житлових прав дітей та їх право на проживання в квартирі не оспорюється в межах даного спору.

Відтак, суд першої інстанції вважав, що доводи позивача щодо порушення прав дітей, які потребують захисту в судовому порядку, з урахуванням обраного способу захисту, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так згідно з ч.1ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на норми Цивільного кодексу України, якими врегульовано питання сервітутних відносин та просила захисти її права користування житлом шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до квартири.

Положеннями ст. 156 ЖК України встановлено, що права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), відповідно до яких: члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ст.64 ЖК України).

Звертаючись з позовом, позивач просила суд зобов`язати відповідача, як співвласника квартири, не чинити їй та неповнолітнім дітям перешкод у користуванні квартирою ( АДРЕСА_1 ) шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до зазначеної квартири. При цьому позивач посилалась на те, що вона та її неповнолітні діти, як члени сім`ї співвласника квартири мають сервітутне права щодо користування квартирою, яке належить їм в силу закону у відповідності до положень ст. 47 Конституції України, ст. 156 ЖК України, ст.ст. 405,391,396 ЦК України.

Сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення. Якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, в неї відсутня підстава для звернення до суду.

Згідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Частиною 3 ст. 404 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Слід зазначити, що як в суді першої так і апеляційної інстанцій ОСОБА_1 не було надано жодних доказів на підтвердження того, що між нею та власниками квартири було досягнуто згоди щодо права користування нерухомим майном, також позивачем не надано доказів, що вона зверталася до співвласників з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту.

Посилання представника позивача на те, що між сторонами у справі існувала усна домовленість (було укладено договір про встановлення сервітуту), на думку колегії суддів не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вказані обставини не доведено належними та допустимими доказами. Хоча відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи і доводи апеляційної скарги в частині посилань щодо сплати позивачем відповідних рахунків за отримані комунальні послуги як на підтвердження укладення договору про встановлення сервітуту та його оплатність. У матеріалах справи відсутні відомості що сторони дійшли згоди щодо розміру та порядку оплати вказаних послуг. Сама позивач вказувала, що сплачувала за комунальні послуги і за час перебування її у шлюбі з відповідачем ОСОБА_6 , а після розірвання шлюбу чітко визначеної домовленості щодо розміру про оплату комунальних послуг між сторонами не існувало.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням ч. 3 ст. 402 ЦК України, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність доказів щодо укладення договору про встановлення сервітуту між учасниками справи, вказавши за таких на необґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет із метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства».

Відповідно до положень ст.ст.150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права. Тобто предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність спору між батьками дітей щодо визначення їх місця проживання. Реєстрації місця проживання дітей здійснена за адресою спірної квартири з моменту народження дітей, ця квартира є місцем фактичного проживання дітей, що не суперечить інтересам дітей, обмежень житлових прав дітей та їх право на проживання в квартирі сторонами не оспорюється.

Відтак, за таких обставин слід погодитися з висновками суду першої інстанції, який з урахуванням того, що відповідач у справі є співвласником квартири, а його малолітні діти - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які зареєстровані в квартирі з моменту народження, вважаються членами його сім`ї, вважав, що встановлення сервітуту неможливе з огляду на те, що нерухоме майно не є для будь-якого з них чужим нерухомим майном, а встановлення сервітуту можливо лише стосовно чужого нерухомого майна.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 375, 381 - 384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу адвоката Масленнікової Тетяни Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя - доповідач:

Судді: