Провадження № 2/638/1588/22
05 жовтня 2022 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Рибальченко Л.М.,
за участю секретаря судового засідання Почерніної А.Д.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення коштів
В обгрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 24.11.2006р. між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є другий відповідач Акціонерне товариство «Альфа-Банк», було укладено Договір кредиту №840/4-27/16/1/6-048.
Посилаючись на правову позицію наведену в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018р. у справі № 921/107/15-г/16 відповідно до якої звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст.599 ПК України, позивач вважає, що зобов`язання позивача перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. припинились у березні 2015 року, як такі, що виконані належним чином згідно зі ст.599 ЦК України.
Не зважаючи на те, що його зобов`язання перед відповідачем 2 за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048 є виконаними, а зобов`язання припинені з березня 2015 року відповідач 2 впродовж 2018 року без достатньої правової підстави отримав від позивача грошові кошти в сумі 23 497,42 гривень та 20 000,00 доларів США. Окрім цього, ОСОБА_2 22.05.2018р. та 19.06.2018р. двома платежами по 10 000,00 доларів США вніс грошові кошти до каси ПАТ «Укрсоцбанк» . У подальшому у вересні 2018 року позивач отримав від першого відповідача ОСОБА_3 повідомлення про відступлення прав вимоги та необхідність сплати боргу на тій підставі, що за Договором відступлення права вимоги № В-19-1/18 від 21.06.2018р. ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» відступило йому право вимоги за договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. З вересня 2018 року до грудня 2018 року щомісяця чотирма платежами по 5 000,00 грн. позивач передав відповідачу 1 грошові кошти в загальній сумі 20 000,00 грн. Позивач посилаючись на ст.ст. 1212-1214 ЦК України просить суд стягнути вищезазначені суми з відповідачів.
Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.01.2021 року відкрито провадження по справі.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.
Відповідач 1 повідомлений про дату, час та місце судового розгляду в судове засідання не з`явився та просив розглядати справу без його участі.
Відповідач 2 повідомлений про дату, час та місце судового розгляду в судове засідання не з`явився, про причини неявки в судове засідання не повідомив.
Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, суд вважає, що відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомили, про час і місце судового засідання були повідомлені.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про таке.
Судом встановлено, що 24.11.2006р. між позивачем ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту №840/4-27/16/1/6-048. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. між позивачем (позичальником), який є іпотекодавцем, та відповідачем 2 який є іпотекодержателем, було укладено Іпотечний договір № 840/5-27/16/10/6-436 від 28.11.2006р.
Акціонерне товариство «Альфа-Банк» є правонаступником Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (а.с.44-45).
На підставі Договору кредиту № 84П/4- 27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В. було вчинено виконавчий напис нотаріуса, за реєстровим № 1386 від 24.05.2012.
На підставі пред`явленого стягувачем вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса, який є виконавчим документом, 25.09.2012р. Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області було відкрито виконавче провадження № 34693304 про звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, що належить позичальнику ОСОБА_2 , в рахунок погашення його заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 2 048 891,00 грн. та витрат по вчиненню виконавчого напису в сумі 2 500,00 грн.
04.12.2015р. Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області було відкрито виконавче провадження № 49555847 про стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. в сумі 4 732 302,23 грн., третейського збору в сумі 25 500,00 грн. та судового збору в сумі 243,60 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16.04.2019р., яка набрала законної сили 02.05.2019р., задоволено заяву в частині визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, на тій підставі, що зобов`язання ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоибанк» є виконаним, а зобов`язання за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048 припинені у зв`язку з реалізацією предмету іпотеки. В частині стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» грошових коштів в сумі 23 497,42 грн., як безпідставно одержаних, суд відмовив у зв`язку з тим, що законом визначений інший порядок їх повернення (а.с. 18,19).
Згідно з частиною першою статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчі листи в електронній формі викладаються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, оприлюднюються в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), та підписуються електронним підписом судді (у разі колегіального розгляду - електронними підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).
Відповідно до частин першої, другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.
Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.
Частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року (далі - Закон № 2478-VII), визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:
- боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;
- боржником - юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції Закону № 2478-VII фактично - частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку») є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.
Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.
Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.
Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.
Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.
Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).
У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.
Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.
Не зважаючи на те, що зобов`язання позивача перед відповідачем 2 за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048 є виконаними, а зобов`язання припинені з березня 2015 року відповідач 2 впродовж 2018 року отримав від позивача грошові кошти в сумі 23 497,42 гривень та 20 000,00 доларів США.
Так згідно Розпорядження державного виконавця Щедріної В.Р. № 49555847 від 16.03.2018р. та Листа ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області № 3968 від 22.03.2018р. в межах виконавчого провадження № 49555847 з ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти в сумі 25 997,16 грн. (надійшли на депозитний рахунок 03.03.2018р. в сумі 18 461,20 грн. та 15.03.2018р. в сумі 7 535,96 грн.), з яких 23 497,42грн. перераховані на поточний рахунок ПАТ «Укрсоцбанк».
Окрім цього, у травні 2018 року на адресу ОСОБА_2 від ПАТ «Укрсоцбанк» надійшов лист, в якому наголошувалось, що станом на 03.05.2018р. за договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. існує заборгованість в сумі 202 737,00 доларів США, у зв`язку з чим позивачу пропонувалось сплатити не менш ніж 18 600,00 доларів США, а банк за таких умов звільнить ОСОБА_2 від подальшого виконання обов`язків за договором кредиту щодо сплати залишку заборгованості та пені. (а.с.33)
Таким чином ОСОБА_2 22.05.2018р. та 19.06.2018р. двома платежами по 10 000,00 доларів США вніс грошові кошти до каси ПАТ «Укрсоцбанк» (відділення «Держпромівське»). (а.с.34)
У подальшому у вересні 2018 року позивач отримав від відповідача 1 ОСОБА_3 повідомлення про відступлення прав вимоги та необхідність сплати боргу на тій підставі, що за Договором відступлення права вимоги № В-19-1/18 від 21.06.2018р. ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» відступило йому право вимоги за договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. За таких обставин з вересня 2018 року (дати пред`явлення вимоги першим відповідачем) до грудня 2018 року (дати подання позивачем заяви до Дніпровського районного суду м. Києва) щомісяця чотирма платежами по 5 000,00 грн. позивач передав першому відповідачу грошові кошти в загальній сумі 20 000,00 грн., що підтверджується Реєстром оплат, в якому містяться власноручні підписи позивача та першого відповідача (а.с.43).
Таким чином впродовж 2018 року відповідачі отримували від позивача грошові кошти за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048, відповідач 1- 20 000,00 грн.; відповідач 2 - 20 000,00 доларів США та 23 497,42 грн.
Відповідно до вимог частини 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Враховуючи, що зобов`язання ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. припинились у березні 2015 року, як такі, що виконані належним чином згідно зі ст.599 ЦК України суд вважає, що вищевказані суми отримані відповідачами з позивача без належної правової підстави, тому підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.
Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення коштів.
Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 264, 265, 268 ЦПК України суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення коштів - задовольнити.
Стягнути в рівних частинах з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6151 (шість тисяч сто п`ятдесят одна) грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (, адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська 100).

Повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2022 року.

Суддя Л.М. Рибальченко