СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7575/22

пр. № 2/759/3724/22

11 жовтня 2022 року

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Радзівіл А.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без участі сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ІСКО» про визнання майнових (речових) прав на об`єкт незавершеного будівництва,-

ВСТАНОВИВ :

07 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТОВ «ІСКО» (далі - відповідач), в якому просить ухвалити рішення, яким визнати за нею майнові (речові) права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Як на підставу своїх вимог зазначила, що 22 січня 2018 року між нею, ОСОБА_1 та ТОВ «ІСКО» укладено Договір № 53 купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва (надалі Попередній договір), посвідчений приватним нотаріусом А.В. Борківським.

За цим Договором сторони зобов`язуються в строки встановлені в п.1.4 розділу 1, укласти Договір купівлі-продажу квартири (надалі - Основний Договір), відповідно до якого відповідач зобов`язувався передати у власність (продати) окрему квартиру, яка знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_2 , а позивач зобов`язується прийняти у власність (купити) об`єкт та належним чином сплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 п.1.1 Попереднього договору.

Відповідно до п.1.4 сторони зобов`язувалися укласти основний договір протягом 2 кварталу 2019 року, але в будь-якому разі не раніше отримання відповідачем правовстановлюючих документів на об`єкт та надання Державною реєстраційною службою України та/або відповідними державними органами документів.

Відповідно до п.1.1 Договору про забезпечення виконання зобов`язань від 22.01.2018 року ПК/5/16/1088, для підтвердження зобов`язань, що виникли у сторін згідно з вищезазначеним Попереднім Договором, позивачка сплачує відповідачу суму грошових коштів, розмір порядок та умови сплати якої встановлюються Розділом 2 Договору. Вказана сума грошових коштів, після її належної сплати ОСОБА_1 за договором зараховується ТОВ «ІСКО» до платежів за Основним договором.

Позивачці було видано Акт звірки взаємних розрахунків між ТОВ «ІСКО» та ОСОБА_1 по договору №ПК/5/16/1088 від 22.01.2018 року на суму 191 160, 00 грн.

Із засобів масової інформації позивачці стало відомо, що будівництво житлового комплексу зупинено, оскільки забудовник самовільно вів будівництво комплексу за відсутності дозвільних документів на будівництво.

Позивачка вважає, що нею в повному обсязі виконано взяті нею зобов`язання за договорами, тому вона має повне право вимагати виконання таких зобов`язань від відповідача, в результаті чого вона звертається до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 17.07.2022 року позовну заяву залишено без руху, надано строку на усунення недоліків, які вказані в ухвалі.

Ухвалою судді від 22.07.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено слухати в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що дана справа призначення до розгляду у спрощеному позовному проваджені, як малозначна справа, тому суд вважає що неявка позивача не перешкоджає розгляду цивільної справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

На підставі ч. 10 ст. 187 ЦПК України виклик відповідача в судове засідання було здійснено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, не одноразово.

Відповідач в судове засідання не з`явився, а також не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

22 січня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «ІСКО» укладено Договір № 53 купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва (надалі Попередній договір), посвідчений приватним нотаріусом А.В. Борківським.

Відповідно до вищезазначеного Договору сторони зобов`язуються в строки встановлені в п.1.4 розділу 1, укласти Договір купівлі-продажу квартири (надалі - Основний Договір), відповідно до якого відповідач зобов`язувався передати у власність (продати) окрему квартиру, яка знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_2 , а позивач зобов`язувався прийняти у власність (купити) об`єкт та належним чином сплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 п.1.1 Попереднього договору.

Згідно з Актом звірки взаємних розрахунків між ТОВ «ІСКО» та ОСОБА_1 по договору №ПК/5/16/1088 від 22.01.2018 року сума розрахунку становить 191160, 00 грн.

Відповідно до платіжного доручення №190943 від 23.01.2018 року позивач оплатила банківським переказом відповідачу вартість майнових прав за Актом звірки взаємних розрахунків в розмірі 191 160,00 грн.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Матеріали справи свідчать, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ІСКО» про визнання за нею майнового (речового) права на частину об`єкту незавершеного будівництва - квартиру АДРЕСА_3 .

Частиною 2 ст. 331 ЦК встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень ст. 331 ЦК у системному зв`язку з нормами ст.ст. 177-179, 182 ЦК, ч. 3 ст. 3 закону від 01.07.2004 №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стаття 18 закону від 16.11.92 №2780-ХІІ «Про основи містобудування» передбачає, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМ від 22.09.2004 №1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Такий висновок зроблено в Постанові Верховного Суду Українивід 27 травня 2015 року в справі №6-159цс15.

Таким чином, враховуючи вищевикладене інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію.

Позивачем недоведено факт прийняття спірного об`єкту нерухомості в експлуатацію, не надано доказів того, що позивач звертався до відповідча з претензією щодо невиконання умов попереднього договору відносно заключення Основного договору.

Суд вважає, що відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом з тим, позивачкою не надано доказів введення об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Також суд враховує, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі, правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма, правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 20.03.2019 у справі № 6-14-39цс-19 та від 27.02.2019 у справі № 6-14-606цс18 у разі невиконання належним чином взятих на себе зобов`язань, а також, відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. Така ж позиція у рішенні ВС/КЦС, № 761/17864/16-ц, 13.05.2019.

За вищевикладених обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 177, 190, ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , поданої у її інтересах адвокатом Чвир О.М. до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСКО» про визнання майнових (речових) прав на об`єкт незавершеного будівництва - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Н.О. Горбенко