Справа № 132/2328/21
Провадження № 22-ц/801/1629/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 рокуСправа № 132/2328/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Луцишин О. П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» про витребування майна з чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 30 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Сєліна Є. В. в приміщенні суду в м. Калинівка, -

в с т а н о в и в :

14 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» (далі ТОВ «Лан-Агро») про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,7538 га., кадастровий номер :06:000:0199, яка розташована в межах території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 022522, виданого 01.09.2004р. на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 05 березня 2004 року № 64, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 235, та 22 березня 2019 року вирішив передати земельну ділянку ОСОБА_2 , про що уклав відповідний договір оренди земельної ділянки.

Проте, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо про наявність укладеного 29 липня 2016 року між ним та ТОВ «Лан-Агро» письмового договору оренди № 216 належної йому земельної ділянки. Вважаючи вказаний договір недійсним, оскільки його не укладав та не підписував, він звернувся до суду із відповідним позовом, який рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 01 липня 2020 року було задоволено, визнано недійсним договір оренди № 216 від 29 липня 2016 року та скасоване рішення про його державну реєстрацію. Не погоджуючись із цим рішенням, ТОВ «Лан-Агро» подало на нього апеляційну скаргу, яку постановою Вінницького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 132/1713/19 задоволено частково, скасоване рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 01 липня 2020 року, у задоволення позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав обрання останнім неналежного способу захисту порушеного права. Як встановлено апеляційним судом за наслідками розгляду вказаної справи, спірний договір оренди землі ОСОБА_1 не підписував та відповідно істотних умов його не погоджував, а відтак прийшов до висновку, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним, що узгоджується із правовим висновком Великої палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року. Апеляційний суд звернув увагу, що у цьому випадку, ефективним способом захисту права, яке ОСОБА_1 як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просив зобов`язати ТОВ «Лан-Агро» повернути йому земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,7538 га., кадастровий номер :06:000:0199, яка розташована в межах території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 30 червня 2022 року позов задоволено.

Зобов`язано ТОВ «Лан-Агро» повернуто земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,7538га., кадастровий номер :06:000:0199, яка розташована на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, її власнику ОСОБА_1 .

Стягнуто з ТОВ «Лан-Агро» на користь ОСОБА_1 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду із вказаним позовом в розмірі 908,00 грн., та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 3000,00грн., а всього 3908,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Лан-Агро» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції в основу рішення покладено висновок експерта № 23 від 30 вересня 2019 року, однак в наявності експерта вільних зразків підписів було лише на 3 документах, хоча для об`єктивного та правильного висновку в експерта повинні були бути в кількості не менше ніж на 15 аркушах (п.п.1.8 п. 1 розділу І науково-методичних рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 54/5). Отже, в експерта достатньої кількості вільних зразків для об`єктивного та правильного висновку в наявності не було. Також в експерта не було умовно-вільних зразків підпису особи, яка підлягає ідентифікації позивача.

Документи на яких нібито містяться виконані підписи позивачем, які представленні як вільні зразки підпису, а саме в гарантійному зобов`язанні від 01 грудня 2014 року, замовленні товару від 15 червня 2015 року, акті приймання-передачі виконаних робіт від 06 травня 2017 року, не має жодної підстави вважати достовірно виконаними саме позивачем, а тому використанні в якості порівняльного матеріалу для проведення почеркознавчої експертизи бути не можуть.

08 вересня 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні адвокат Сидоров П. В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Представник апелянта в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином ./ а.с. 185, 186/

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката Сидорова П. В., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,7538 га., кадастровий номер :06:000:0199, яка розташована в межах території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 022522, виданого 01 вересня 2004 року на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 05 березня 2004 року № 64, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 235. (а. с. 17).

22 березня 2019 року ОСОБА_1 з метою передачі в оренду належної йому земельної ділянки у простій письмовій формі уклав відповідний договір з ОСОБА_2 , проте, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 стало відомо про наявність укладеного 29 липня 2016 року між ним та ТОВ «Лан-Агро» письмового договору оренди № 216 належної йому земельної ділянки.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 01 липня 2020 року у справі № 132/1713/19 позов ОСОБА_1 про визнання правочину недійним задоволено, визнано недійсним договір оренди землі № 216 від 29 липня 2016 року та скасовано рішення про його державну реєстрацію.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 132/1713/19 апеляційну скаргу ТОВ «Лан-Агро» задоволено частково, рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 01 липня 2020 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволення позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав обрання останнім неналежного способу захисту порушеного права. (а. с. 11-16).

Взявши до уваги факти, які встановлені рішенням суду у справі № 132/1713/19, суд першої інстанції задовольнив вимоги ОСОБА_1 виходячи з того, що спірна земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною другою, пунктами г), д) частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори, інші правочини, юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті ). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі ( зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії ), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних ), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як висновок, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Суд першої інстанції встановивши, що договір оренди № 216 від 29 липня 2016 рокупозивачем не підписувався, тобто він не є укладеним, що підтверджується постановою Вінницького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 132/1713/19, а також встановивши факт відсутності волевиявлення власника на передачу в оренду земельної ділянки та безпідставність користування відповідачем майном, яке належить позивачу на праві власності, на законних підставах задовольнив позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ТОВ «Лан-Агро» повернути позивачу земельну ділянку.

У даному випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є саме усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки, які можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) при встановленні факту не підписання договору оренди землі однією із сторін, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Належним способом захисту є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки.

Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в основу рішення покладено висновок експерта № 23 від 30 вересня 2019 року, однак в експерта достатньої кількості вільних зразків для об`єктивного та правильного висновку в наявності не було, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в основу висновків судом першої інстанції були взяті до уваги обставини встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 132/1713/19 про те, що договір оренди землі № 216 від 29 липня 2016 року ОСОБА_1 не підписував, а не сам висновок експерта № 243 від 30 вересня 2019 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність рішення суду не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат відповідача в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, відтак судові витрати понесені відповідачем при поданні апеляційної скарги слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Щодо розподілу витрат позивача понесених в суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , заявив клопотання про розподіл витрат на правову допомогу та надав документи на підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, а саме договір про надання правової допомоги від 01 липня 2021 року, розрахунок на сплату витрат адвоката за надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 01 липня 2021 року, ордер на надання правової допомоги від 08 вересня 2022 року, опис робіт (наданих послуг) пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу, прибутковий касовий ордер № 10 від 08 вересня 2022 року, квитанцію № 10.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому на ТОВ «Лан-Агро» покладаються судові витрати ОСОБА_1 на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн, зважаючи на те, що в договорі про надання правової допомоги від 01 липня 2021 року сума гонорару є фіксованою та складає 6000 грн, відтак до задоволення підлягає лише половина фіксованої суми гонорару, що становить 3000 грн у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, так як 3000 грн витрат на правничу допомогу було стягнуто судом першої інстанції з відповідача на користь позивача.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 30 червня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Поновити дію рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 30 червня 2022 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2022 року.