15.09.2022 Єдиний унікальний номер 205/1567/22
Єдиний унікальний номер 205/1567/22
Провадження № 2/205/1771/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні, вселення та виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 лютого 2022 року поштою направила до суду позов до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні, вселення та виселення, який надійшов до суду 23 лютого 2022 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2022 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 11 травня 2022 року поштою направлено квитанцію про сплату судового збору, яка надійшла до суду 17 травня 2022 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2022 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач у своєму позові посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2021 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Колишній власник відповідач ОСОБА_2 , знята з реєстрації у зазначеному житловому приміщенні, проте, фактично продовжує в ньому проживати, чинить перешкоди позивачеві у користуванні належною їй власністю, за спожиті комунальні послуги не сплачує, чим створює негативні наслідки для позивача, як законного власника. Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 у належну їй квартиру, та виселити ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Відповідачеві ОСОБА_2 у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно до договору іпотеки № 0/1 від 23 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 4325, ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 20-22).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамовою В.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 359, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10-11), право власності на яку у встановленому порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 12).

Згідно з довідкою Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 13371 від 09 грудня 2021 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_1 (а.с. 13).

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 27 травня 2022 року, яка надійшла до суду 06 червня 2022 року, відповідач ОСОБА_2 17 вересня 2021 року знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

З приводу позовних вимог ОСОБА_1 про вселення її до належного їй житлового приміщення суд приходить до такого висновку за наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванні житловим приміщенням, що підтверджується заявою ОСОБА_1 до органів поліції з приводу її порушеного права (а.с. 14) та висновок поліції за результатами її звернення (а.с. 16).

За таких обставин, оскільки відповідач створює перешкоди позивачеві у користуванні, володінні та розпорядженні її майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, тому ОСОБА_1 слід усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її до спірного житлового приміщення.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла суд приходить на такого висновку за наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач набула права власності за договором купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ «Кей-Колект», якому на підставі дублікату договору іпотеки № 0/1 від 23 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 4625, належала спірна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Таким чином, спірне житлове приміщення ОСОБА_1 було придбане в порядку реалізації предмета іпотеки, при підготовці до придбання якого мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно із яким після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

ОСОБА_1 , яка придбала житло в іпотекодержателя, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто, ОСОБА_1 може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до іпотекодержателя про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц.

З приводу посилання позивача, що відповідач проживає у квартирі, але не сплачує комунальні послуги, не мають значення для даного спору. Суд звертає увагу відповідача на те, що в разі наявності спору щодо утримання майна, такий спір може бути вирішений судом в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

За таких обставин, позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 зі спірного житлового приміщення АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення задоволенню не підлягають.

На підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 36 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Позивачем при зверненні до було сплачено судовий збір у загальному розмірі 2 977 грн. 20 коп. (а.с. 1,2, 31), тому з урахуванням задоволення позову частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1 948 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 383, ст. ст. 387, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 109, 150, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 263, 264, ч.ч. 1-5 ст. 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) до квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого місця проживання не має, проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) судовий збір у розмірі 1 948 (одна тисяча дев`ятсот сорок вісім) гривень 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: