Провадження № 22-ц/4808/1077/22
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: В.М. Баркова, В.А. Девляшевського

за участю секретаря - Петріва Д.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Мелещенко Л.В.,

у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, особою з інвалідністю ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, спричиненого Чорнобильською катастрофою. Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію по інвалідності.

Посилається на те, що на нього поширюється дія положень статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (Закон №796-ХІІ). Приписами частини четвертої статті 54 зазначеного Закону було передбачено, що в усіх випадках розміри пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою не можуть бути нижчими: по першій групі інвалідності 10 мінімальних пенсій за віком, по другій групі інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком, по третій групі інвалідності 6 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до частини третьої статті 54 в редакції Закону №76-VIII, що набрала чинності 01 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсій за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах з відповідних питань.

Мінімальні розміри пенсій за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в «Порядку обчислення пенсії особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210, зі змінами, згідно яких розміри пенсій становлять: а) для учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, осіб з інвалідністю І групи 180 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; б) для осіб з інвалідністю ІІ групи 160 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; в) для осіб з інвалідністю ІІІ групи - 145% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України №1 р(II) 2021 року від 07 квітня 2021 року справа №3-333/2018, визнано неконституційною частину 3 статті 54 в редакції Закону №76-VIII. В рішенні Конституційного Суду зазначено, що змінивши Законом №76-VIII законодавче регулювання мінімальних розмірів державних пенсій, Верховна Рада скасувала соціальні гарантії, передбачені ч.4 ст.54 Закону №796-ХІІ в редакції Закону №230/96-ВР, та допустила можливість зменшення гарантованих мінімальних розмірів державних пенсій.

В пункті 4 рішення від 07 квітня 2021 року № 1-р (II) 2021 Конституційний Суд України зазначив, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 закону в редакції закону № 76-VIII.

Посилається на те, що на сьогоднішній день державою не виконано рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року № 1-р (II) 2021, а саме не розроблено порядок відшкодування шкоди фізичним особам, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону № 796-Х II у редакції Закону № 76-VIII.

Відповідачем з січня 2015 року по вересень 2021 року включно позивачу виплачено пенсію згідно довідок у розмірі 451 391,93 грн, розмір якої є меншим за передбачений статтею 54 Закону №796-ХII у редакції Закону № 230/96-ВР. Позивач зазначив, що відповідно до чинного законодавства, розмір пенсійних виплат за період з січня 2015 року по вересень 2021 року повинен становити 900552,00 грн. Вважає, що внаслідок дії ч.3 ст.54 Закону № 796-Х II у редакції Закону № 76-VIII, дія якого визнана неконституційною, державою йому повинна бути відшкодована шкода у вигляді недоотриманої суми пенсії, відповідно до ст.56, ч.3 ст.152 Конституції.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь 449160,07 грн, як відшкодування шкоди, заподіяної йому протиправною бездіяльністю, спричиненої внаслідок дії статті 54 Закону № 796-ХII у редакції Закону № 76-VIII, дія якої визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України № 1-р (II) 2021 від 07 квітня 2021 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно та не всебічно з`ясував всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не перевірив обґрунтованість його доводів та заперечень.

Зазначив, що стаття 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (закон №796-ХІІ) в редакції і Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06 червня 1996 року №230/96-ВР, яка була чинною до внесення змін Законом №76-VIII, містила гарантії держави щодо мінімального розміру пенсій для інвалідів ЧАЕС. Приписами ч. 4 ст. 54 зазначеного закону було передбачено, що у всіх випадках розміри пенсій за інвалідністю, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими, зокрема розміру пенсії встановленої по другій групі інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до частини третьої статті 54 Закону №76-VIII, що набрала чинності 01 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсій за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах з відповідних питань.

Рішенням Конституційного суду України №1-р(ІІ)2021 року від 07 квітня 2021 року, справа №3-333/2018, визнано неконституційною частину 3 статті 54 Закону №796-ХІІ, ніж їх було гарантовано на законодавчому рівні частиною 4 цієї статті Закону №796-VІІI у редакції Закону №230/96-ВР. Конституційний Суд України дійшов висновку, що Уряд визначив істотно менші мінімальні розміри пенсій особам, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796- ХІІ, ніж їх було гарантовано на законодавчому рівні частиною 4 цієї статті Закону №796- ХІІ у редакції закону №230/96-ВР.

Враховуючи наведене та з огляду на особливий статус постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи громадян України, який випливає зі змісту ст. 16 Конституції України, Конституційний суд України вважає, що держава має відшкодувати шкоду громадянам України, на яких поширюється дія ст. 54 Закону №796- ХІІ, завдану їм внаслідок дії ч. 3 ст. 54 Закону №796- ХІІ у редакції закону №796-VІІI.

Однак на сьогоднішній день державою не виконано рішення Конституційного суду України від 07. 04. 2021 року , не розроблено порядок відшкодування шкоди фізичним особам, якої вони зазнали внаслідок дії частини 3 ст.54 Закону №796- ХІІ у редакції закону №796-VІІI. Внаслідок дії частини 3 ст.54 Закону №796- ХІІ у редакції закону №796-VІІI, яка визнана неконституційною йому за період з 2015 року по вересень 2021 року недоплачено 449 160, 07 грн пенсії, чим завдано шкоди на заначену суму.

Зазначає, що в позові він посилався на пункт 4 рішення Конституційного суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)2021, в якому зазначено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 закону №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини 3 статті 54 цього Закону в редакції Закону №76-VІІІ, статті 56 та 152 Конституції України, статті 173, 1175 ЦК України.

Суд першої інстанції допустив неправильне тлумачення рішення Конституційного суду, не правильно тлумачить положення статтей 1173, 1175 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року залишити без змін, зазначивши, що позовні вимоги про стягнення недоотриманої суми пенсії з січня 2015 року по вересень 2021 року є безпідставними, та підстави, за якими позивач вважає, що відповідач вчинив порушення є недоведеними. Вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність підстав для застосування ст. 1175 ЦК України, оскільки положенняданої статті застосовуються у випадку визнання незаконним та скасування нормативно-правового акту органу державної влади. Посилається на те, що метою позивача є виплата недоотриманої пенсії за спірний період, справа повинна розглядатися відповідно до адміністративного судочинства. Посилається на те, що метою позивача є виплата недоотриманої пенсії, вказана справа має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області апеляційну скаргу не визнав, вважає, що підставі для скасування рішення суду не має.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що згідно із положеннями частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, проте закон який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий.

Зазначив, що стаття 1175 ЦК України є спеціальною по відношенню до положення статті 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування. Суд першої інстанції дійшов висновку, що для застосування положення статті 1175 ЦК України відсутні підстави, оскільки такі підлягають застосуванню у випадку, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Суд дійшов висновку, що збитки у вигляді недоотриманої пенсії, заявлені позивачем не можуть бути відшкодованими в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів Пенсійного Фонду, оскільки не належать до складу реальних збитків у розумінні статті 22 ЦК України.

Суд дійшов висновку, що виплата позивачу, пенсії з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2021 року у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України, в період дії частини 3 статті 54 Закону №796-ХІІ, в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року була правомірною та такою, що відповідала вимогам чинного законодавства, судом не встановлено протиправності або необгрунтованості дій відповідача щодо невиплати спірної суми пенсії у вказаний період та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 1), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 та перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Відповідно до довідок про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, позивачу за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року нараховано пенсії у розмірі 33687,24 грн, виплачено 26949,84 грн; за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року нараховано пенсії у розмірі 34579,43 грн, виплачено пенсії 27663,56 грн, за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року нараховано пенсії у розмірі 40555,20 грн, виплачено пенсії 32444,16 грн.

Згідно довідки про доходи № 0337 1237 0569 3314 за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року ОСОБА_1 . Отримав пенсію у розмірі 49 923,65 грн.

Відповідно до довідки про доходи № 8372 6533 6338 1467 за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року ОСОБА_1 отримав пенсії у розмірі 76 814,06 грн.

За період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року позивачем отримано пенсію у розмірі 108492,74 грн. За а період з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2021 року отримано пенсію у розмірі 107339,61 грн.

Відповідно до частини третьої статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII, яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначено у Порядку обчислення пенсії № 1210, зі змінами.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2021 від 07 квітня 2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи та визначено, що вона втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону у редакції Закону № 76-VIII. Конституційний Суд України у своєму Рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII. Вищевказані положення статті 54 Закону № 796-XII втратили чинність з 07 липня 2021 року.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про відшкодування шкоди, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що внаслідок прийняття Закону, який визнано рішенням Конституційного Суду від 07 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021 неконституційним він має право на відшкодування шкоди державою відповідно до положень статт, 56, частини третьої статті 152 Конституції України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, справа №242/4741/16-ц, провадження №14-515цс19, зазначено, що згідно частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава, як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі, як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, разом з тим вимоги заявлені про відшкодування матеріальної шкоди державою. З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що позивачем заявлені вимоги до держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Суд першої інстанції на ці обставини не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про те, що виплата позивачу пенсії у період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2021 року виплачувалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області правомірно у розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України, в період дії частини 3 статті 54 Закону № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року, оскільки позивач обґрунтовував свої вимоги не бездіяльністю органа, який йому виплачував пенсію, а завдання матеріальної шкоди внаслідок прийняття Закону, який визнано рішенням Конституційного Суду від 07 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021 неконституційним.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.

Конституційний Суд України у Рішенні № 1-р(ІІ)/2021 від 07 квітня 2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) дійшов висновку, що положення частини третьої статті 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII не відповідають Конституції України (є неконституційними). Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону в редакції Закону № 76-VIII. З метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, Конституційний Суд України вважав, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII.

Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги Конституційного Суду України, що вказані у його Рішенні № 1-р(ІІ)/2021 від 07 квітня 2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18),не прийнятий.

З урахуванням зазначеного, вимоги позивача не підлягають задоволенню.

В даному випадку відсутні підстави для застосування статті 1175 ЦК України, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Положення статті 1175 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, так як вони регламентують відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом, визнаним неконституційним. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу. Щодо не застосування до вказаних спірних відносин статті 1175 ЦК України зазначено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 751/6859/21.

Колегія суддів відхиляє заперечення Головного управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області про те, що вказана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки даному випадку підставою для звернення з позовом ОСОБА_1 вказував завдання йому матеріальної шкоди відповідно до положень статті 152 Конституції України і статті 1175 ЦК України, що виразилась у вигляді недоотриманої пенсії, яку він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене застосуванням до нього визнаного неконституційним правового акта. Зважаючи на те, що встановлення невідповідності Конституції України правового акта або його частини передує зверненню до суду із вимогою відшкодувати завдану шкоду і виступає визначальною передумовою для такого звернення, остання має розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Згідно із частиною четвертою ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, а саме її мотивувальну частину щодо правового обґрунтування, відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно в частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382,384 ЦПК України Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 26 вересня 2022 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський