ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4340/22 Справа № 203/806/21 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, про витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, про витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що він на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2004 року є власником квартири АДРЕСА_1 . 01 липня 2008 року було проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за позивачем. Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року у справі № 189/2189/15-ц було частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім?єю та поділ майна подружжя. Зокрема, вказаним рішенням було виділено та визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано право власності на цю квартиру за ОСОБА_2 . На підставі вказаного рішення 28 жовтня 2015 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 . За договором купівлі-продажу від 30 жовтня 2015 року квартиру ОСОБА_3 було продано ОСОБА_4 ; за договором купівлі-продажу від 06 грудня 2017 року ОСОБА_4 продано квартиру ОСОБА_5 . Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2020 року заочне рішення цього суду від 24 вересня 2015 року було скасовано та призначено справу до нового розгляду. 17 липня 2020 року за договором купівлі-продажу квартиру ОСОБА_5 було продано ОСОБА_1 . Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року позов ОСОБА_3 було залишено без розгляду.

Посилаючись на вказані обставини та вибуття квартири поза його волею, як власника майна, позивач просив суд витребувати у відповідача на його користь квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс.

В судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за її відсутності, без належного її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Зазначає, що вона не проживала за місцем своєї реєстрації, повідомленої позивачем суду, з моменту продажу нею квартири АДРЕСА_2 , яка передувала укладанню договору купівлі-продажу від 17 липня 2020 року щодо квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною другою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з частиною восьмою цієї статті днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче судове засідання на 06 квітня 2021 року (т.1 а.с.27).

В подальшому, справа призначалася до розгляду на 26 квітня 2021 року, 28 травня 2021 року та 18 червня 2021 року (т.1 а.с.72,164).

Згідно отриманих на запит суду відомостей адресно-довідкової роботи УПР ГРФО ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, від 16.03.2021 року, відповідач ОСОБА_1 зареєстрована з 01 вересня 2015 року за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.71).

Саме за цією адресою судом першою інстанції здійснювалися виклики відповідача в судове засідання, проте поштові відправлення повертались не врученими з відміткою на конверті адресат відсутній за вказаною адресою (т.1 а.с.162,169).

Отже, матеріалами справи не містять доказів вручення відповідачу судових повісток про призначення справи до розгляду на 06 квітня 2021 року, 26 квітня 2021 року, 28 травня 2021 року та 18 червня 2021 року.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції здійснював виклики відповідача в судове засідання за тією адресою реєстрації, яка була підтверджена у відповідності до частини шостої статті 187 ЦПК України та наявною в матеріалах справи, відомостей щодо зняття відповідача з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , відповідь адресно-довідкової роботи УПР ГРФО ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не містить.

Також, колегія суддів враховує, що докази про реєстрацію відповідача з 17 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_4 , з`явилися в матеріалах справи вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення та були надані відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення, зокрема довідка № 124 від 24 січня 2022 року про зняття з реєстрації місця проживання (т.1 а.с.190).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 без обов`язкового належного повідомлення її про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Як убачається з матеріалів цієї справи та установлено судом апеляційної інстанції, відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що був посвідчений 14 травня 2004 року за реєстровим № 2295 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В., позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (на теперішній час місто Дніпро) (т.1 а.с.7).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 01 липня 2008 року за позивачем було проведено державну реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру (т.1 а.с.8).

Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року у справі №189/2189/15-ц було частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім?єю та поділ майна подружжя. Виділено та визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасувавши право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 (т.1 а.с.12-13).

Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2020 року заочне рішення цього ж суду від 24 вересня 2015 року було скасовано та призначено справу до нового розгляду, за наслідками якого ухвалою від 03 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без розгляду, в зв`язку з її неодноразовою неявкою до суду (т.1 а.с.14-15).

Поряд з цим, на підставі заочного рішення суду від 24 вересня 2015 року за ОСОБА_3 28 жовтня 2015 року було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Крім того, 30 жовтня 2015 року останньою було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. за реєстровим № 1882, на підставі якого, спірну квартиру було продано ОСОБА_4 (т.1 а.с.88).

За договором купівлі-продажу від 06 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О. за реєстровим № 1365, ОСОБА_4 спірну квартиру було продано ОСОБА_5 (т.1 а.с.41).

В свою чергу останнім, на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим № 798, спірну квартиру було продано ОСОБА_1 , за якою в цей же день було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру (т.1 а.с.37-38).

Вищезазначене підтверджується відповідними копіями судових рішень, що долучені позивачем до позовної заяви; матеріалами нотаріальних справ щодо посвідчення зазначених вище договорів купівлі-продажу, витребуваних судом за клопотанням позивача; а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Норми права, що застосовані до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з положень зазначених статей, власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі провадження № 6-2407цс15).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц наведено висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й має бути доведено в суді

В оцінці доводів апеляційної скарги про те, що задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, призвело до порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки позбавило її права власності на спірне майно без компенсації та покладає на відповідача надмірний тягар, колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правові норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма права, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма права, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми права, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у контексті загального принципу, закладеного першою нормою права.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Справедливого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, заява № 19336/04).

Тобто у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, жодних правочинів щодо розпорядження належним йому нерухомим майном позивач не вчиняв, тому колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для витребування спірного майна з володіння ОСОБА_1 .

Такий висновок враховує інтереси позивача як власника спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли ОСОБА_2 втратив майно внаслідок протиправних дій, права та інтереси позивача переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього, тому вимоги про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 як добросовісний набувач не позбавлена можливості відновити свої права у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна на підставі статті 661 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Тобто законодавство України надає ОСОБА_1 певні ефективні засоби юридичного захисту. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15.

Апеляційний суд вважає, що витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у її право власності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза його волею, тому підлягає витребуванню від відповідача на його користь.

Щодо належного способу захисту порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21).

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Таким чином, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом витребування квартири відповідає закону та є ефективним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що укладення договору купівлі-продажу від 14 травня 2004 року між ОСОБА_6 , який діяв як опікун недієздатної ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 , відбулося без згоди органу опіки та піклування, позивач таких доказів не надав, а суд першої інстанції цих обставин не перевірив, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Так, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2022 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С.В. належним чином завірену повну копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 14 травня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 2295.

З наданих на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2022 року матеріалів нотаріальної справи вбачається, що 14 травня 2004 року між ОСОБА_6 , який діяв як опікун недієздатної ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В., зареєстрований в реєстрі за № 2295 (т.2 а.с.123).

Для посвідчення договору купівлі-продажу квартири було надано рішення Виконавчого комітету Кіровської районної ради міста Дніпропетровська від 18 липня 2003 року № 421, яким призначено опікуном недієздатної ОСОБА_7 , 1936 року народження, що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , її сина ОСОБА_6 (т.2 а.с.125).

Рішення Виконавчого комітету Кіровської районної ради міста Дніпропетровська від 16 квітня 2004 року № 164 надано дозвіл гр. ОСОБА_6 на продаж приватизованої квартири АДРЕСА_1 , яка належить недієздатній ОСОБА_7 (т.2 а.с.126).

Право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності від 15 листопада 1996 року, видане Виробничим об`єднанням Південний машинобудівний завод згідно розпорядження № 1539-96 (т.2 а.с.129).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах інвентаризаційної справи, наданої КП ДМБТІ на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2022 року, міститься лист від 02 лютого 2022 року вих. № 1322, відповідно до якого в матеріалах інвентаризаційної справи містяться відомості, що вперше право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 15 листопада 1996 року, виданого Виробничим об`єднанням Південний машинобудівний завод згідно розпорядження № 1539-96, а з 22 грудня 2003 року на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого 21 листопада 2003 року Виробничим об`єднанням Південний машинобудівний завод. В подальшому від вищезазначеної особи право власності перейшло до гр. ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2004 року, посвідченого приавтним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В., зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 01 липня 2008 року за реєстраційним № 4092328. Відомості про перехід права власності від гр. ОСОБА_2 до іншої особи станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відсутні (т.2 а.с.178).

Щодо застосування позовної давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право.

Практика Верховного Суду щодо застосування позовної давності є усталеною.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Згідно висновків, викладених у пунктах 7.18, 7.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, у яких зазначено, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач протягом тривалого часу був обізнаний про існування заочного рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року у справі № 189/2189/15-ц та факт вибуття з його володіння спірного нерухомого майна, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Так, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2022 року було витребувано у Покровського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу № 189/2189/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без державної реєстрації та поділ майна подружжя.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали цивільної справи № 189/2189/15-ц, судом апеляційної інстанції установлено, що ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи на 14 вересня 2015 року.

14 вересня 2015 року розгляд справи відкладено на 22 вересня 2015 року.

22 вересня 2015 року розгляд справи відкладено на 24 вересня 2015 року.

Згідно протоколу судового розгляду справи в судове засідання призначене на 24 вересня 2015 року відповідач та позивач не з`явилися. Відповідач повідомлений належним чином.

Проте, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_2 про судові засідання, призначені на 14 вересня 2015 року, 22 вересня 2015 року та 24 вересня 2015 року.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи № 189/2189/15-ц), у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Проте, матеріали цивільної справи № 189/2189/15-ц не містять доказів направлення судом запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_2 .

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що адреса місця проживання ОСОБА_2 , зазначена ОСОБА_3 у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_5 , не відповідає дійсності.

3 26 лютого 2010 року адреса реєстрації та фактичне місце проживання ОСОБА_2 є: АДРЕСА_6 , що підтверджується копією паспорта позивача (т.2 а.с.96-97).

З огляду на вказані обставини, ОСОБА_2 не був обізнаний про наявність у Покровському районному суді Дніпропетровської області цивільної справи № 189/2189/15-ц за позовом ОСОБА_3 .

Відтак, жодних заяв, листів та повідомлень у рамках вказаної цивільної справи ОСОБА_2 на адресу суду не подавалось.

Також, ОСОБА_2 не укладав договору про надання правових послуг з адвокатом Цапліним О.К. в рамках цивільної справи № 189/2189/15-ц.

Вказана обставина підтверджується листом-відповіддю адвоката Цапліна О.К. від 06 вересня 2022 року за вих. № 01-06/09-22 на адвокатський запит, відповідно до якого, договір про надання правових послуг між ним та ОСОБА_2 не укладався. Жодних дій щодо представництва інтересів ОСОБА_2 у будь-яких судах, у тому числі у Покровському районному суді Дніпропетровської області у цивільній справі № 189/2189/15-ц ним не здійснювалось. Супровідний лист з Покровського районного суду Дніпропетровської області за вих. № 189/2189/15-ц/2403/2016 від 06 квітня 2016 року з копією рішення суду від 24 вересня 2015 року по цивільній справі на адресу адвоката Цапліна О.К. не надходив (т.2 а.с.197).

Суд апеляційної інстанції враховує, що в цьому випадку строк позовної давності має відраховуватись з моменту, коли позивач довідався про особу, яка порушила його права, а саме у 04 березня 2020 року після ознайомлення його представника з матеріалами цивільної справи № 189/2189/15-ц, а тому строк позовної давності позивач не пропустив.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01).

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви в розмірі 6 771,99 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, про витребування майна задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01).

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 6 771,99 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко