Романівський районний суд Житомирської області
11 жовтня 2022 року смт. Романів
Суддя Романівського районного суду Житомирської області Кірічук М.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення,-
В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Романівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).
Заява мотивована тим, що її мати ОСОБА_2 була німкенею. При реєстрації народження заявниці, національність матері вказана українка, що не відповідає дійсності, оскільки батько матері заявниці був німець. Зазначає, що в позасудовому порядку змінити записи в актах цивільного стану неможливо. Романівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відмовив у задоволенні заяви про внесення змін до акту цивільного стану щодо національності ОСОБА_2 .
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила встановити юридичний факт, що національність її матері ОСОБА_2 німкеня, зобов`язати Романівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) внести зміни до актового запису від 19 березня 1945 року № 5 про народження заявниці, вказавши національність її матері ОСОБА_2 німкеня.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.
За змістом частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другоїстатті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту щодо національності та внесення змін до актового запису у графі «національність» для підтвердження німецького походження своєї матері.
Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Зазначений Указ Президента України втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.
Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
Статтею 11 Конституції України передбачено, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.
Відповідно до статті 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
Згідно зі статтею 300 Цивільного кодексу України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.
Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не лише не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а й судовому розгляду взагалі.
Норми ЦПК України не передбачають можливості розгляду заяви про встановлення факту належності особи до певної національності, оскільки заявник просить встановити факт неправильності даних, викладених в актовому записі (саме національності), крім того, заявник фактично просить суд зобов`язати заінтересовану особу у цій справі внести зміни до відповідного актового запису.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи вищевикладене, суддя вважає, що у відкритті провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 186 , 260 ЦПК України , суддя,-
Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення.
Ухвалу може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її постановлення в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.
Суддя М.М. Кірічук