Справа № 202/1004/22
Провадження № 2/202/1230/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Кухтіна Г.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, в м. Дніпрі, цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 за результатом розгляду якого просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 122 489,05 грн., яка складається з трьох процентів річних у сумі - 39 395,84 грн. за період з 25 січня 2019 року по 25 січня 2022 року та інфляційних збитків у сумі - 83 093,21 грн. за період з 25 січня 2019 року по 25 січня 2022 року. Крім того, позивач просив стягнути на свою користь судовий збір та витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 27 липня 2007 року між відповідачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір. Судовим рішенням було визнано за кредитором право власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредиту. В подальшому позивач на підставі договору відступлення набув право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Позивач, посилаючись на ст.625 ЦК України вважав, що має право на стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох процентів річних у зв`язку із простроченням позивальником/відповідачем грошового зобов`язання.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву за змістом якої останній повністю заперечував проти задоволення заявлених вимог. Вказані заперечення обґрунтовані тим, що, по-перше, позивач не надав усіх договорів за змістом яких можна було б встановити яким чином право вимоги АКБ «ТАС-Комерцбанк» перейшло саме до відповідача; по-друге, позивач не має ліцензії на надання послуг з факторингу; по-третє, інфляційні витрати не можуть нараховуватись на іноземну валюту; по-четверте, кредитне зобов`язання було виконане за рахунок стягнення предмету іпотеки; по-п`яте, додатки до договору відступлення не посвідчені нотаріально.

Окрім того, відповідач заявив про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Заява обґрунтована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки за судовим рішенням відбулось у 2016 році, таким чином позовна давність до додаткових вимог сплила у 2019 році.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що позивач набув право вимоги на залишок боргу, тобто з урахуванням судового рішення яким було визнано право власності на предмет іпотеки. Додатково позивач посилався, що 20 вересня 2021 року відповідачем було здійснено оплату з погашення заборгованості у розмірі 90,89 дол.США, тобто у такому разі є переривання строку позовної давності.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки були задоволені частково. Звернено стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 30,9 кв.м.), яка належить ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 0301/0707/88-313 від 27 липня 2007 року, яка станом на 28 липня 2015 рік становить 437 332,15 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 308 871,89 грн.; сума заборгованості за відсотками 128 460,26 грн. шляхом її продажу з укладенням від імені публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В задоволенні позовних вимог про визнання права власності відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2015 року в частині визначення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та відмови в задоволенні позову скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині. Визначено спосіб звернення на предмет іпотеки шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., яка належить ОСОБА_2 за ціною, визначеною підставі висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності. В решті рішення залишено без змін.

Вказаним судовим рішенням також встановлено, що 27 липня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0301/0707/88-313, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 31400 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом на строк до 20 липня 2017 року. У забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором 27 липня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 0301/0707/88-313-Z-1 згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку Іпотекодержателю належну їй на праві власності квартиру загальною площею 30,9 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить їй на праві власності. В подальшому, 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, AT «Сведбанк» продав AT «Дельта Банк» (правонаступник якого є ПАТ «Дельта Банк») права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПAT «Дельта Банк» замінює AT «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від AT «Сведбанк» до AT «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до AT «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Отже AT «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору, а згідно витягу з додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами було продано право вимоги за кредитним договором №0301/0707/88-313 та договору іпотеки №0301/0707/88-313-Z-1.

Також судом у вказаному вище рішенні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 ухилився від повернення кредитних коштів та відсотків, у зв`язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 437 332,15 грн. з яких: сума заборгованості за кредитом складає 308871,89 грн.; сума заборгованості за відсотками 128 460,26 грн.

23 вересня 2020 року між AT «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги, згідно змісту якого AT «Дельта Банк» відступає ТОВ «Вердикт Капітал» належні Банку, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуває права вимоги Банку за договорами кредиту, в тому числі, і за кредитним договором №0301/0707/88-313 від 27 липня 2007 року, основна заборгованість: валюта кредиту - 840, заборгованість по тілу кредиту - 1250,60, заборгованість по тілу кредиту в гривні - 35 274,30 грн., заборгованість за процентами у валюті кредиту - 4 996,31 грн., заборгованість за процентами в гривні - 140 925,42 грн.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

ІІІ.І. Щодо ліцензування послуг з факторингу.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), фактично відсилає до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), в якій зазначено про часткове відступлення від правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), шляхом конкретизації висновку, а саме: відступлення права вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Відповідно до свідоцтва Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 04 лютого 2010 року за реєстраційним № 13102461 і додатку про реєстрацію фінансової установи, ТОВ «Вердикт Капітал» є фінансовою установою, тобто, наділена правом на здійснення фінансових операцій, у тому числі, операцій з факторингу.

Встановивши, що ТОВ «Вердикт Капітал» є юридичною особою, на момент укладення договору відступлення права вимоги (23 вересня 2020 року) мало статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ України і вказані обставини не були спростовані відповідачем під час розгляду справи, суд приходить до висновку про безпідставність доводів відповідача про відсутність у ТОВ «Вердикт Капітал» права на укладення договору відступлення права вимоги у виді факторингу, оскільки за установленими у цій справі обставинами позивач в силу вимог закону мав право укладати як договір відступлення права вимоги, так і договір факторингу.

Також суд звертає увагу, що неповідомлення відповідача про зміну кредитора у зобов`язанні як на підставу визнання недійсним договору відступлення права вимоги, є необґрунтованими, оскільки наслідки неотримання повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні визначені частиною другою статті 516 ЦК України і не зумовлюють підстав недійсності правочину щодо відступлення права вимоги.

ІІІ.ІІ. Щодо переходу права вимоги АКБ «ТАС-Комерцбанк» до відповідача.

Частиною 4 ст.82 ЦК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року були встановлені обставини щодо переходу права вимоги за кредитним договором від АКБ «ТАС-Комерцбанк»/первинним кредитором до AT «Дельта Банк», перехід прав вимоги від AT «Дельта Банк» до позивача підтверджується договором ТОВ «Вердикт Капітал».

Доводи відповідача про те, що додаток з переліком договорів до договору відступлення прав вимоги мав бути, також, оформлений або на нотаріальному бланку або містити відбиток засвідчувального штампу нотаріуса, який посвідчував договір, є помилковими, оскільки нотаріальною дією є посвідчення договорів, а не посвідчення додатків до них.

Під час укладення договору про відступлення права вимоги дотримано письмову форму правочину з нотаріальним його посвідченням. Даний договір є чинним, доказів які б свідчили про його недійсність в матеріалах справи відсутні.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 234/466/20 (провадження № 61-3051св21) зроблено висновок, що «нотаріальною дією є посвідчення договорів, а не посвідчення додатків до договорів. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 січня 2019 року в справі № 464/8424/15-ц (провадження № 61-8338св18)».

ІІІ.ІІІ. Щодо нарахування інфляційних витрат на іноземну валюту.

Так, судом було встановлено, що 27 липня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0301/0707/88-313, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 31400 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом на строк до 20 липня 2017 року.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Враховуючи, що відповідач є боржником за кредитним договором де кредит було видано у валюті - дол.США, суд вважає, що у даному конкретному випадку, підстав для застосування ст.625ЦК України в частині нарахування інфляційних витрат не має.

ІІІ.ІV. Щодо виконання кредитного зобов`язання.

Так, судовим рішенням (рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року) було визначено спосіб звернення на предмет іпотеки - шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , за ціною, визначеною підставі висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності.

Враховуючи заперечення зі сторони відповідача, суд звертає увагу, що позивачем не було надано доказів ціни (висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності) предмету іпотеки, як наслідок не було доведено обставин щодо наявності залишку заборгованості за вказаним кредитним договором, після звернення стягнення на предмет іпотеки. Відсутність відповідних доказів позбавляє суд перевірити правильність пред`явлених до стягнення сум, а також переконатись у наявності боргу після передачі прав власності кредитору на предмет іпотеки, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

ІІІ.V. Щодо строків позовної давності.

Суд бере до уваги, що відповідач заявив про сплив позовної давності, позивач, в свою чергу, вважає, що строк позовної давності було перервано у зв`язку із тим, що 20 вересня 2021 року відповідачем було здійснено оплату з погашення заборгованості у розмірі 90,89 дол.США.

Так, кредитний договір було укладено строком до 20 липня 2017 року. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2015 року в частині визначення процедури звернення стягнення на предмет Іпотеки та відмови в задоволенні позові скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині. Додаткових рішень про стягнення залишку боргу, інших сум, передбачених кредитним договором суду не надано.

В той же час, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5ст. 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Однак, стаття 259 ЦК України передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно ч. 5ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 28.03.2018 по справі №444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Позов до суду про стягнення заборгованості у даній справі ТОВ «Вердикт Капітал» пред`явлено 7 лютого 2022 року, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, тобто після спливу строку загальної позовної давності до основної вимоги, яка сплила 20 липня 2020 року, при цьому суду не надано належних та допустимих доказів того, що між сторонами у справі наявна домовленість, оформлена у встановленому законом порядку, про збільшення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Таким чином, заміна кредитора у зобов`язанні, у зв`язку з відступленням від АТ «Дельта Банк» до ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитним договором, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача нарахованих 3% річних.

Відтак, не можуть бути стягнуті 3% річних нараховані на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Частини 3, 4 статті 267 ЦК України регламентують, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, позивач не робив заяв та клопотань щодо поважності причин пропущення позовної давності, а також не встановлені такі поважні причини й при розгляді справи.

Аргументи позивача з приводу переривання строку позовної давності, а саме те, що відповідачем 20 вересня 2021 року було здійснено оплату з погашення заборгованості у розмірі 90,89 дол.США. суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

При дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах позовної давності, а не після її спливу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 та від 12 грудня 2018 року у справі № 442/2471/16-ц.

Заявник посилається на те, що строк позовної давності у справі перервався вчиненням боржником платежу 20 вересня 2021 року на суму 90,89 дол.США. (Слід звернути увагу, що доказів здійснення платежу суду надано не було. При цьому суд звертає увагу, що розрахунок заборгованості вказаних обставин засвідчувати не може.)

В той же час, вчинення боржником таких дій поза межами строку позовної давності не має правового значення, не впливає на розрахунок строку позовної давності та не перериває його, оскільки такий строк закінчився 20 липня 2020 року, тобто до вчинення відповідних дій, що спростовує указані доводи позивача.

Посилання позивача, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності, суд відхиляє з огляду на таке.

Дійсно правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргуза кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18).

В той же час, суд звертає увагу, що позивач не звертався до суду із позовом про стягнення з боржника сум боргу (тіла кредиту, відсотків, комісії, тощо). У відносинах, що виникли мало місце лише звернення стягнення на предмет іпотеки та відступлення прав вимоги за кредитним обов`язком. Враховуючи відсутність судового рішення яким стягнуто кредитну заборгованість, суд відхиляє доводи позивача, що у даному випадку наявне тривале правопорушення.

Враховуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал».

Оскільки в задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал» відмовлено повністю, то судові витрати по справі покладаються на позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (04053, м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 19.09.2022 року.

Суддя Г.О. Кухтін