ПОСТАНОВА

Іменем України

12 жовтня 2022 року м. Кропивницький

справа № 398/4163/17

провадження № 22-ц/4809/982/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ковальова Андрія Ігоровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 березня 2018 року у складі судді Нероди Л. М. і

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Приватні інвестиції» (далі ТОВ «ФК «Приватні інвестиції») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за Договором № 0095699-СССр1_02682 від 08.01.2014 в розмірі 64 635,53 грн та судовий збір в розмірі 1 600 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 08.01.2014 між Публічним акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ» (далі ПАТ «Піреус Банк МКБ») та ОСОБА_1 було укладено Договір про відкриття поточного рахунку, видачу платіжної картки та надання кредиту в межах кредитного ліміту № 0095699-СССр1_02682, згідно з яким, відповідачу було встановлено ліміт кредитування (надано кредит) в розмірі 15 000 грн в безготівковій формі, шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача, зі сплатою відсотків у розмірі 23,88 % річних.

12.09.2017 між ТОВ «ФК «Приваті інвестиції» та ПАТ «Піреус Банк МКБ» було укладено Договір факторингу № 2 шляхом купівлі права грошової вимоги , за умовами якого позивач придбав у попереднього кредитора право грошової вимоги до ОСОБА_1 згідно Кредитного договору № 0095699-СССр1_02682 від 08.01.2014.

Відповідач порушив умови кредитування та не виконував належним чином зобов`язання, а станом на 23.10.2017 має заборгованість в розмірі 64 635 грн 53 коп, з яких: 26 399 грн 81 коп заборгованість по основній сумі кредиту, 38 235 грн 72 коп заборгованість по процентам.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 березня 2018 року з урахуванням ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 листопада 2018 року про виправлення описки позовну заяву ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» заборгованність станом на 23.10.2017 у розмірі 64 635 грн 53 коп, з яких: заборгованість за кредитом 26 399 грн 81 коп; заборгованість по процентам 38 235 грн 53 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» 1 600 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що визначені договором послуги були надані позивачем, але не були оплачені відповідачем.

Позивач звертався до відповідача з повідомленням-вимогою, що містить вимогу про сплату ним на виконання зобов`язання вартості наданих послуг, але відповіді на даний лист отримано не було та не сплачено кошти.

Суд першої інстанції не встановив належного виконання відповідачем щомісячних зобов`язань, тому вважав, що сума непогашеної кредитної заборгованості підлягає стягненню.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 березня 2018 року від 04 липня 2022 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 березня 2018 року по справі № 398/4163/17 за позовом ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом.

В апеляційній скарзі адвокат Ковальов А. І., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 березня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем було дійсно допущене порушення договірних умов в частині своєчасного внесення періодичних платежів на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ», проте, позивачем при зверненні до суду пропущений встановлений законодавством строк позовної давності, адже виконання ОСОБА_1 обов`язку щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків повинно було здійснюватися згідно із встановленим договором графіком, починаючи з 20.02.2014, з кінцевим терміном повернення позикових коштів до 08.01.2015.

Таким чином, з огляду на те, що ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернулося до суду з позовом про стягнення простроченої заборгованості лише 08.12.2017, позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості за період з 20.02.2014 по 07.12.2017 перебувають поза межами строку позовної давності.

Відповідач також зазначає, що позивачем не долучено до матеріалів справи докази відступлення на його користь права вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 0095699-СССр1_02682 від 08.01.2014, оскільки Додатки № 1 та № 2 до Договору факторингу № 2 від 12.09.2017 в матеріалах справи відсутні.

Крім того, позивачем не надано доказів сплати на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» встановлених у п. 1.1 Договору факторингу № 2 від 12.09.2017 грошових коштів в сумі 38 588 грн 65 коп за відступлення права вимоги.

Від ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому воно просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги адвоката Ковальова А. І., який представляє інтереси ОСОБА_1 , а заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 64 635 грн 53 коп, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2022 становить 248 100 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.01.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ «Піреус Банк МКБ» укладено договір про відкриття поточного рахунку, видачу платіжної картки та надання кредиту в межах кредитного ліміту № 0095699-СССр1_02682, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23,88 % ставки на рік.

12.09.2017 між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та ПАТ «Піреус Банк МКБ» укладено договір факторингу № 2 за умовами якого ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» придбало у попереднього кредитора право грошової вимоги до ОСОБА_1 згідно кредитного договору № 0095699-СССр1_02682.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні докази: розрахунок заборгованості по кредитним договором № 0095699-СССр1_02682 від 08.01.2014 станом на 23.10.2017; копію договору факторингу № 2 від 12.09.2017; копію статуту ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»; копію свідоцтва про реєстрацію ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»; копію договору № 0095699-СССр1_02682 від 08.01.2014; копію повідомлення-вимоги.

ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань, які вказані у кредитному договорі та станом на 23.10.2017 має заборгованість у розмірі 64 635 грн 53 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «Піреус Банк МКБ», з яким відповідач уклав кредитний договір, відступило своє право вимоги за вказаним договором ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» згідно договору факторингу.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з нормою частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу (частина перша статті 1069 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У статтях 526, 530, 610, 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що 08 січня 2014 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» (банком) та ОСОБА_1 (клієнтом) було укладено договір № 0095699-СССр1_02682 про відкриття поточного рахунку, видачу платіжної картки та надання кредиту в межах кредитного ліміту (далі Договір) (а. с. 24).

Згідно з умовами, визначеними пунктом 1 Договору, банк відкриває клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні, випускає та надає платіжну картку для її подальшого використання в порядку та на умовах, викладених у договорі, Правилах та чинних Тарифах. Банк надає клієнту кредитні кошти (кредит) шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунок для здійснення платежів клієнта у розмірі 15 000 грн.

За користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити банку проценти за фіксованою процентною ставкою у розмірі 23,88 % річних за фактичний час користування кредитом в період з дати відкриття рахунку до 31.01.2015. Після спливу вищезазначеного строку розмір процентної ставки встановлюється на рівні 30 % річних за використання кредиту на покупки та 38 % річних за використання кредиту на інші цілі (пункт 2 Договору).

Відповідно до пункту 3 Договору клієнт має право використовувати кредит та повернути кредит повністю разом з усіма нарахованими процентами до 08.01.2015. Сторони договору дійшли згоди, що за рішенням банку та за відсутності заяви клієнта про припинення дії цього договору строк кредиту може бути щоразу автоматично продовжено на тих же умовах та на той самий строк без укладення договору про внесення змін до цього договору у порядку, встановленими Правилами.

Підписанням цього договору клієнт підтвердив, що він ознайомлений з положеннями Правил та Тарифів, розміщених на офіційній веб-сторінці банку, вони йому повністю зрозумілі, він приєднується до них, в повній мірі розуміє та погоджується з тим, що Правила та чинні Тарифи є невід`ємною частиною цього договору та є такими, що зобов`язують сторін цього договору (пункт 5 Договору).

Згідно з додатками № 1 та № 2 та до Договору (Загальні умови за продуктом Кредит на поточний рахунок «Кредитна картка» та Сукупна вартість кредиту) клієнт зобов`язаний погашати кредит та сплачувати проценти щомісячно, до 20 числа включно, в розмірі не менше 10 % від суми поточної (не простроченої) заборгованості за кредитом в межах ліміту кредиту включаючи суму нарахованих процентів за попередній місяць користування кредитом та транзакційні, конвертаційні комісії (пені).

Звертаючись до суду з позовом ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» посилалсь на те, що 12.09.2017 між ним та ПАТ «Піреус Банк МКБ» було укладено Договір факторингу № 2 шляхом купівлі права грошової вимоги, за умовами якого позивач придбав у попереднього кредитора право грошової вимоги до ОСОБА_1 згідно Кредитного договору № 0095699-СССр1_02682 від 08.01.2014.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності під час розгляду справи судом визначає можливості й обов`язки сторін щодо доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина першастатті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини» змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Матеріалами справи підтверджується, що 12 вересня 2017 року між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» (фактором) та ПАТ «Піреус Банк МКБ» (клієнтом) укладено договір факторингу № 2, згідно якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі 38 588,65 грн в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги за кредитними договорами, згідно Переліку, наведеному в Додатку № 1 до цього договору (а. с. 20-23).

Відповідно до п. 1.1. Договору факторингу № 2 від 12 вересня 2017 року за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розмірі 38 588,65 грн в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги за кредитними договорами, згідно Переліку наведеному в Додатку № 1 до цього договору.

За змістом п. 2.1. вказаного договору детальна інформація про вимогу, строк та порядок відступлення вимоги між клієнтом та фактором визначені в Додатках № 1 та № 2 до цього Договору.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про про стягнення заборгованості з боржника, у випадку відступлення права вимоги кредитора, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що до нього згідно укладеного договору перейшло право вимоги та надати відповідні докази на підтвердження того, що право вимоги перейшло щодо кредитного договору, який є предметом розгляду, та надати докази на підтвердження розміру грошової вимоги.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» не надало суду докази, зокрема додатки до Договору факторингу № 2 від 12 вересня 2017 року, які підтверджували факт відступлення парва вимоги за кредитним договором № 0095699-СССр1_02682 від 08.01.2014, укладеного між ПАТ «Піреус Банк МКБ», в розмірі 64 635,53 грн.

Крім того, позивачем до суду першої інстанції не надано доказів сплати на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» встановлених у п. 1.1 Договору факторингу № 2 від 12.09.2017 грошових коштів в сумі 38 588 грн 65 коп за відступлення права вимоги.

Вказані недоліки позбавляють суд встановити наявність порушеного права позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю.

Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув та внаслідок неправильно наданої оцінки наявним в матеріалах справи доказам дійшов передчасного висновку про те, що сума непогашеної кредитної заборгованості підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».

За змістом частини першої та другоїстатті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Суд не бере до уваги надану позивачем разом з відзивом на апеляційну скаргу копію Платіжного доручення № 693 від 13 вересня 2017 року про сплату ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» коштів в розмірі 38 588,65 грн з огляду на те, що підтверджень, що вказані докази надавались позивачем до суду першої інстанції, матеріали справи не містять, а подаючи відзив на апеляційну скаргу, позивач не ставить питання про долучення копії платіжного доручення до матеріалів справи та не надає докази неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог необхідно було відмовити з підстав його недоведеності , суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем при зверненні до суду пропущений встановлений законодавством строк позовної давності, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

З огляду на викладене апеляційна скарга адвоката Ковальова А. І., який представляє інтереси ОСОБА_1 , є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 березня 2018 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 2 400 грн судового збору, які в порядку розподілу судових витрат підлягають стягненню на його користь з ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Ковальова Андрія Ігоровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 2 400 (дві тисячі чотириста) грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко