Провадження № 2/522/2068/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Тофан Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартири,-

ВСТАНОВИВ:

13 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що 12 червня 2009 року Першим Приморським відділом реєстрації акті цивільного стану Одеського міського управління юстиції між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, актовий запис № 362, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

За час перебування у шлюбі, подружжям було набуто спільне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67,0 кв.м., що відповідно до договору купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. належить ОСОБА_2 та квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 54,8 кв. м., що за договором купівлі-продажу від 11 серпня 2016 року посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. належить ОСОБА_2 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2018 року, шлюб між сторонами розірвано. Зважаючи на те, що зазначене майно було набуто спільно подружжям, ОСОБА_1 просила визнати право особистої приватної власності за собою на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,0 кв.м., та на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 54,8 кв. м.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2021 року провадження по справі відкрито у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 27 жовтня 2021 року.

18 жовтня 2021 року відповідачем ОСОБА_2 до суду подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартири у якій він зазначає, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67,0 кв.м., та квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 54,8 кв.м. не є спільним сумісним майном, адже придбане відповідачем за гроші, виручені від продажу дошлюбного майна ОСОБА_2 , яке відповідач придбав за час коли знаходився у шлюбі з ОСОБА_3 .

У підготовче засідання 27 жовтня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, у прийнятті зустрічної позовної заяви просив відмовити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та просив прийняти до спільного розгляду з первісною позовною заявою зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху та надано час для усунення недоліків, а саме надати підтвердження про відсутність у ОСОБА_2 інших доходів, або надати підтвердження про оплату різниці судового збору у розмірі 7555,30 грн.

У підготовче засідання 01 грудня 2021 року з`явився представник відповідача ОСОБА_2 . Від представника позивача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, проте проти розгляду питання, щодо прийняття до провадження зустрічної позовної заяви за його відсутності не заперечував.

08 листопада 2021 року ОСОБА_2 було виправлено недоліки зустрічної позовної заяви визначені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року, тож ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартири було прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

У підготовче засідання 13 грудня 2021 року з`явилися представник ОСОБА_2 . Представник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

13 грудня 2021 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 на зустрічну позовну заяву у якому зазначено, що продаж майна ОСОБА_2 та придбання в той же день або пізніше інших квартир прямо не свдічить про здійснення купівлі саме за кошти від продажу майна, виручені ОСОБА_2 гроші від продажу квартир були направлені на потреби сім`ї сторін та дітей ОСОБА_2 від першого шлюбу. На момент придбання спірних квартир, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже тривалий час були у стосунках тож накопичили спільні кошти, за рахунок яких і було придбано спірне майно.

Суд на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті на 25 січня 2022 року.

28 грудня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов від ОСОБА_2 , в якому зазначено, що в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сторони не мали доходів на придбання нерухомого майна. ОСОБА_2 вже не мав постійної роботи та з 2013 року він є пенсіонером, а ОСОБА_1 в період шлюбу сторін не працювала.

У судове засідання 25 січня 2022 року з`явилися представник ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 . Представник позивача за первісним позовом заявив клопотання, щодо відкладення розгляду справи задля надання можливості ознайомитися з матеріалами цивільної справи. ОСОБА_4 подане клопотання підтримала, просила задовольнити. Представник ОСОБА_2 проти задоволення клопотання не заперечував. По справі оголошено перерву на 09 лютого 2022 року.

09 лютого 2022 року до суду від представника ОСОБА_1 надійшли заперечення, у яких представник зазначає, з 27 січня 2003 року ОСОБА_4 була зареєстрована як фізична-особа підприємець, та за період з 2003 по 2009 рік, та загальний дохід відповідачки за зустрічним позовом становив 1 884 923,00 грн. Саме цими коштами ОСОБА_1 користувалася як заощадженнями для придбання спірного майна.

У судове засідання 09 лютого 2022 року з`явилися представник позивача за первісним позовом, представник ОСОБА_2 та ОСОБА_2 . Відповідачу за первісним позовом було роз`яснено права та обов`язки. ОСОБА_2 проти задоволення первісного позову заперечував, просив задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом. Представник ОСОБА_2 просив відкласти розгляд справи для ознайомлення з запереченням представника ОСОБА_1 від 09 лютого 2022 року. По справі оголошено перерву на 10 березня 2022 року.

У зв`язку зі знаходженням судді Свяченої Ю.Б. у відпустці розгляд справи відкладено на 12 квітня 2022 року.

У судове засідання 12 квітня 2022 року з`явилися позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_1 . Відповідач у судове засідання не з`явився. Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 01 червня 2022 року.

У судове засідання 01 червня 2022 року з`явилися позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_2 . Ухвалою суду від 01 червня 2022 року було залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 та надано час для виправлення недоліків, а саме: доплатити судовий збір у розмірі 7554,50 грн.

Позивачем ОСОБА_1 зазначені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2022 року недоліки виправлено, тож призначено судове засідання на 19 липня 2022 року.

У судове засідання 19 липня 2022 року з`явилися позивач ОСОБА_1 , представник ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 зазначив, що з ОСОБА_1 знаходився у шлюбі з 2009 року по 2018 рік. За чей час продав дві квартири, що були у його власності та придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,0 кв.м., та квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 54,8 кв.м., за виручені з продажу кошти. Представник відповідача наголосив, що спірні квартири знаходяться у власності ОСОБА_2 . Оголошено перерву до 23 серпня 2022 року.

У судовому засіданні 23 серпня 2022 року Позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, зустрічну позовну заяву залишити без задоволення. Позивач ОСОБА_1 додатково зазначила, що знала про те, що спірні квартири було придбано після продажу відповідачем квартир, що знаходилися у його власності до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , але зазначає, що не за виручені з їх продажу кошти. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні первісних позовних вимог, а зустрічну позовну заяву задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

12 червня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Першим Приморським відділом реєстрації акті цивільного стану Одеського міського управління юстиції укладено шлюб, актовий запис № 362, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

14 грудня 2018 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/18925/18 шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу ОСОБА_2 уклав наступні договори:

-договір купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., згідно з яким ОСОБА_2 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 43.2 кв.м., загальною площею 67.0 кв.м. Відповідно до п. 4 вказаного договору оціночна вартість квартири складає 213 810,00 грн. Згідно з п. 11 цього договору він вчинений за згодою дружини покупця ОСОБА_1 .

-договір купівлі-продажу квартири від 11.08.2016р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., згідно з яким ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 54.8 кв.м., у тому числі житловою площею 42.6 кв.м. Відповідно до п.2 договору оціночна вартість квартири становить 741 720,00 грн. Згідно з п.7 цього договору він вчинений за згодою дружини покупця ОСОБА_1 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика палата Верховного суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 виклала правову позицію, відповідно до якої норми ст.60 та ст. 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Крім того, така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Оцінивши наявні у справі докази, Суд дійшов висновку, що Позивач за зустрічним позовом не спростував презумпцію спільності права власності на спірні квартиру з огляду на наступне.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 161/3245/15-ц (провадження №14-321цс18) зазначено, що пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним із продавців, є даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному у ч.1 ст. 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 73 ГПК вони є письмовим доказом. За аналогією закону вказаним нормам ГПК відповідають ст. 95 ЦПК України.

Договори купівлі-продажу спірних квартир не містять відомостей про придбання спірних квартир за особисті кошти Відповідача за первісним позовом, а навпаки містять пункти про згоду дружини на їх укладання, що є одним із доказів факту спільної сумісної власності подружжя на спірні квартири.

Таким чином, пункти про наявність згоди дружини на укладення договорів купівлі-продажу спірних квартир свідчить про ставлення сторін по справі до вказаних квартир, як спільної сумісної власності подружжя, яка придбана за спільні кошти.

Сам по собі факт продажу Відповідачем за первісним позовом належної йому особисто квартири за день до придбання або в день придбання спірної квартири не може свідчити, що спірна квартира придбана саме за особисті кошти відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, спірна квартира по АДРЕСА_4 придбана ОСОБА_2 за 741 720,00 грн, що на 591 820 грн. більше, ніж сума, отримана ОСОБА_2 від продажу квартири АДРЕСА_5 , за ціною 149 900,00 грн.

Викладене спростовує твердження відповідача за первісним позовом, що квартира по АДРЕСА_4 була придбана за кошти, які ОСОБА_2 отримав від продажу квартири АДРЕСА_5 .

Суд критично ставиться до заяви ОСОБА_5 від 09 грудня 2021 року, адресованої суду, оскільки вказана особа не набула процесуального статусу у справі, не була заявлена як свідок стороною відповідача, до суду не викликалась, та не надавала пояснення щодо обставин справи.

Верховний суд у постанові від 20 травня 2020 року по справі №200/17947/16-ц висловив наступну правову позицію щодо письмових заяв свідків в цивільному судочинстві: «Такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено.

Зокрема, у стст.9093 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи.

Відповідно до чч.2, 3 ст.67 ЦПК свідок зобов`язаний з`явитися до суду за викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи»

Суд також не бере до уваги розписку від 11 серпня 2016 року, надану ОСОБА_2 , в якій він в односторонньому порядку стверджує про іншу суму, отриману від ОСОБА_5 , ніж та, що зазначена в договорі купівлі-продажу від 11 серпня 2016 року з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_6 , укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зазначено: «продаж зазначеної квартири вчинено за 149 900 грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Зазначена в договорі вартість квартири визначена сторонами за взаємними погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із Сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні квартири; за їх розсудом зазначена в цьому Договорі вартість цієї квартири є справедливою і відповідає її дійсній ринковій вартості.

Продавець свідчить, що розрахунок з ним виконано повністю та будь-яких претензій по розрахунку до покупця не має.»

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Однак, відповідач за первісним позовом не надав до суду, доказів щодо набрання законної сили, які б спростували обставини укладання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

Таким чином, позивач за зустрічним позовом не зміг підтвердити належними та допустимими доказами, що отримані від реалізації належних йому квартир кошти були витрачені саме на придбання спірних квартир.

Доводи відповідача про відсутність у позивачки будь-яких джерел доходів на момент укладення правочинів також не спростовують презумпцію спільності майна подружжя.

По-перше, закон не пов`язує обов`язок однієї із сторін подружжя мати джерело доходів для запровадження вказаного режиму, оскільки вклад в шлюб може вноситися іншим шляхом.

По-друге, відповідно до довідки про доходи фізичної особи-платника податків від 03 лютого 2022 року за період 2003 2009 рр. загальний дохід ОСОБА_1 склав 1 884 923,00 грн. Як пояснила позивачка за первісним позовом, ці гроші є її особистими накопиченнями, котрими вона користувалася під час шлюбу як для забезпечення первинних потреб сім`ї, так і для придбання спільного майна.

Використовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права в національній правовій системі, в тому числі щодо критеріїв Європейського Суду про виконання сторонами покладеного на них обов`язку (тягаря) доведення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У своїх рішеннях (кримінальних та і некримінальних, що стосуються цивільних прав і обов`язків) Європейський Суд неодноразово підкреслював, що при оцінці доказів Європейський Суд застосовує стандарт доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із співіснування досить сильних, ясних і взаємоузгоджених висновків з наявних фактів або схожих не спростованих фактичних презумпцій (рішення у справах Зубайраєв проти Росії від 10 січня 2008 року, п.71; Гриненко проти України від 15 лютого 2012 року, п.55; Плахтєєв та Плахтєєва проти України від 12 березня 2009 року, п.62).

Оцінюючи докази, на які посилається Позивач за зустрічним позовом, стверджуючи про придбання спірних квартир за його особисті кошти, суд має бути впевнений «поза розумним сумнівом» в його достовірності. Якщо факт викликав сумнів щодо достовірності, він не може вважатися встановленим і покладеним в основу рішення.

Матеріали справи не дають можливості Суду «поза розумним сумнівом» зробити висновок, що Позивач за зустрічним позовом придбав спірні квартири за особисті кошти.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до змісту ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Судом встановлено, що за подання даного позову Позивач за первісним позовом понесла витрати по сплаті судового збору в розмірі 9555,30 що підтверджується квитанцією № 20039 від 12 серпня 2021 року на суму 2000,80 грн. та квитанцією № 3671-1834-4266-8974 від 09 червня 2022 року на суму 7554,50 грн.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У висновках Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

10 серпня 2021 року між фізичною особою-підприємцем адвокатом Чумаченко Святославом Олександровичем та ОСОБА_1 був укладений договір №1-1008/21 про надання правової допомоги, , відповідно до якого ОСОБА_4 сплатила на користь представника адвоката 3 000,00 (три тисячі) гривень.

Викладене підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №1-1008/21 від 10 серпня 2021 року, та розрахунком погодинної оплати роботи адвоката від 10 серпня 2021 року.

Вказані докази були додані до позовної заяви.

Крім того, ОСОБА_1 понесла судові витрати в розмірі 5000,00 грн. (на професійну правничу допомогу), що підтверджується копією договору про надання правової допомоги від 10 грудня 2021 року №1-1012/21 та квитанцією до прибуткового касового ордеру.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено понесення ним витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Встановивши наведені обставини, враховуючи те, що спільна власність подружжя презюмується, тягар доведення належності спірного майна на праві особистої власності лежить на відповідачеві, враховуючи те, що відповідач за первісним позовом відповідних обставин належними і допустимими доказами не довів, зокрема придбання майна за особисті кошти, суд дійшов висновку про те, що спірні квартири є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по 1/2 частині кожної із спірних квартир.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

-Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею: 67,0 кв. м.;

-Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 54,8 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 9555,30 грн. сплата якого підтверджується квитанцією № 20039 від 12 серпня 2021 року на суму 2000,80 грн. та квитанцією № 3671-1834-4266-8974 від 09 червня 2022 року на суму 7554,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення суду. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення суду

Повний текст рішення суду виготовлено 02 вересня 2022 року.

Суддя: Ю.Б. Свячена

23.08.22