Постанова

Іменем України

26 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 336/3085/20

провадження № 61-4288св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя

від 21 грудня 2020 року у складі судді Дацюк О. І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у складі колегії суддів:

Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 13 серпня 2014 року між нею та АТ «КБ «ПриватБанк» укладений договір банківського вкладу

№ SAMDNWFD400.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого

2019 року у справі № 336/7575/17, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 11 травня 2019 року, її позов до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 106 795,41 грн за договором банківського вкладу.

Посилаючись на те, що банк прострочив виконання грошового зобов`язання зі спливом семиденного строку від дня отримання її вимоги про повернення вкладу - 28 листопада 2017 року, та повернув грошові кошти за договором банківського вкладу лише 07 лютого 2020 року, ОСОБА_1 просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» інфляційні втрати в розмірі 16 660,08 грн та три проценти річних у розмірі 7 030,05 грн за прострочення грошового зобов`язання з підстав, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пеню в розмірі 778 538,54 грн з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 10 Закону України «По захист прав споживачів».

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня

2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі

802 228,67 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат за період прострочення виконання грошового зобов`язання, з 28 листопада 2017 року (дата спливу семиденного строку від дня отримання вимоги про повернення вкладу)

до 06 лютого 2020 року (день фактичного повернення коштів), а також трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України є обґрунтованими.

Суд погодився з визначеним позивачем розміром нарахованих трьох процентів річних, що становить 7 030,05 грн та інфляційних втрат у розмірі

16 660, 08 грн (106 795,41 грн (сума боргу за договором) * 1,156 (індекс інфляції з грудня 2017 року до січня 2020 року) - 106 795,41 грн).

Задовольняючи вимогу про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» пені, суд виходив з того, що вкладник за договором банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, а тому банк несе відповідальність за їх неналежне виконання відповідно частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено сплату пені у розмірі трьох процентів від вартості послуги за кожний день прострочення. Позивач правильно здійснив нарахування пені у розмірі трьох процентів вартості послуг за кожний день прострочення виконання зобов`язання, за період з 28 листопада 2017 року до 06 лютого 2020 року, що становить 778 538,54 грн. Відповідач не оспорював правильність наданого позивачем розрахунку, і не заявляв про зменшення розміру неустойки відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду від 21 грудня 2020 року в частині вирішення вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 778 538,54 грн скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в її задоволенні. Рішення суду в частині відшкодування судових витрат скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про компенсацію АТ КБ «ПриватБанк» витрат по сплаті судового збору в розмірі 11 441,19 грн. за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» нараховується в разі коли виконавець не може виконати роботу чи прострочує надання послуги споживачу на виконання договірного зобов`язання. Таке право вкладником втрачається після ухвалення судового рішення про розірвання договору банківського вкладу оскільки між вкладником та банком припинилися договірні правовідносини. Отже, після набрання рішенням законної сили про розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а тому відсутні підстави для нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а до простроченого грошового зобов`язання, наявність якого підтверджено судовим рішенням, застосовуються положення статті 625 ЦК України, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження

№ 14-113цс20).

Оскільки, ОСОБА_1 звернулася до банку з вимогою про повернення вкладу, а семиденний строк від дня отримання банком вимоги про повернення вкладу сплив, то з цього часу відповідно до пункту 3.2 договору, припинилися правовідносини сторін за договором банківського вкладу, а отже, вона втратила право на нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про судовий збір».

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України позивач мала право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів за період прострочення виконання грошового зобов`язання, з грудня 2017 року по 06 лютого

2020 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У червні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя

від 21 грудня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 23 лютого 2020 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, заявник зазначає:

1) пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) - суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та постановах Верховного Суду 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19, від 08 грудня 2021 року у справі

№ 757/26746/17-ц від 14 грудня 2021 року у справі № 572/3074/20; 2) пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України - суди не дослідили зібрані у справі докази.

Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що задовольняючи позов ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій виходили з того, що обставини укладення договору банківського вкладу встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2019 року, проте сам договір банківського вкладу в частині його умов судами не досліджувався.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не урахував висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові

від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 щодо формули нарахування трьох процентів річних. Зокрема, суди неправильно визначили розмір зобов`язання банку за договором банківського вкладу та безпідставно здійснили нарахування інфляційних втрат, трьох процентів річних від суми визначеної судовим рішенням, а не від суми зобов`язання, передбаченого договором банківського вкладу. Зокрема згідно з договором банківського вкладу, розмір вкладу становив 100 000,00 грн, а тому розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання мав визначатися з розміру основного зобов`язання, передбаченого договором. Крім того, період прострочення виконання грошового зобов`язання мав відраховуватися з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості, тобто з 11 травня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2022 року відкрито касаційне провадження на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано із суду першої інстанції матеріали справи.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір банківського вкладу № SAMDNWFD400 «Депозит плюс» строком на 1 місяць. На підставі зазначеного договору на ім`я ОСОБА_1 відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1 . Станом на 28 липня 2017 року на вказаному рахунку знаходилось 106 795,41 грн.

09 листопада 2017 року представник ОСОБА_1 направив на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення банківського вкладу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого

2019 року у справі № 336/7575/17, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 11 травня 2019 року, позов

ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад у сумі 106 795,41 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (частини перша, третя статті 1058 ЦК України).

Відповідно до частин першої - другої статті 1060 ЦК України (у редакції станом на 2014 рік, укладення договору банківського вкладу) договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У контексті статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що: «після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У такому випадку Велика Палата Верховного Суду визначає порядок обчислення трьох процентів річних за формулою: сума вкладу за рішенням суду від 04 грудня 2014 року (з урахуванням моменту набрання ним чинності - 25 березня 2015 року) х 848 (кількість днів прострочення виконання рішення суду) х 3 (розмір процентів, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) : 100: 365 (днів у році)».

Зазначений висновок сформульовано з урахуванням конкретних обставин у справі № 320/5115/17, в якій установлено, що зобов`язання сторін за договором банківського вкладу припинилися після набрання законної сили судовим рішенням про розірвання договорів банківського вкладу, а тому саме з цього часу правомірним є нарахування трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі, що переглядається судами встановлено, що після звернення ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогою від 09 листопада

2017 року повернути вклад, правовідносини сторін за договором банківського вкладу припинилися, а тому висновок судів попередніх інстанцій про обґрунтованість вимог позивача про нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат за період прострочення виконання грошового зобов`язання, відлік якого розпочався з 28 листопада 2017 року (дата спливу семиденного строку від дня отримання АТ КБ «ПриватБанк» вимоги ОСОБА_1 про повернення вкладу) є правильним.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані також доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат суди попередніх інстанцій помилково виходили з розміру грошового зобов`язання

106 795,41 грн, стягнутого за рішенням Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 08 лютого 2019 року, тоді як відповідно до умов договору банківського вкладу сума грошового зобов`язання становила 100 000,00 грн, оскільки як встановлено судами станом на 27 липня 2017 року розмір грошового зобов`язання відповідача становив 106 795,41 грн.

Ураховуючи наведене, посилання заявника на неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № № 320/5115/17 є необґрунтованими.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19, від 08 грудня 2021 року у справі

№ 757/26746/17-ц від 14 грудня 2021 року у справі № 572/3074/20, Верховний Суд виходить з такого.

У справі № 321/404/19 Верховний Суд зазначив, що після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто, на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України

«Про захист прав споживачів», а тому пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних не оскаржувалося, а тому в цій частині Верховним Судом не переглядалося.

У справі № 757/26746/17-ц Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій про задоволення вимоги про стягнення пені, нарахованої після розірвання договорів банківського вкладу, оскільки після припинення між сторонами правовідносини з цих договорів частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Позовні вимоги щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у цій справі позивач не заявляв.

У справі № 572/3074/20 Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду в частині стягнення пені, нарахованої після припинення правовідносин за договором банківського вкладу, з тих підстав, що на спірні правовідносини не розповсюджується частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не оскаржувалося, а тому Верховним Судом не переглядалося.

Таким чином, висновки апеляційного суду в справі, що переглядається, узгоджуються з наведеними вище висновкам Верховного Суду в частині вирішення вимоги позивача про стягнення пені з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». У наведених вище, як приклад неоднакового застосування судом норм матеріального права постановах Верховного Суду, суд касаційної інстанції питання не робив висновку щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України, оскільки у вказаних справах рішення судів у цій частині в касаційному порядку не переглядалося, або такі вимоги позивачами взагалі не заявлялися.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та здійсненою судом апеляційної інстанції оцінкою доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що постанова апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в нескасованій після апеляційного перегляду частині, ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Доводи касаційної скарги правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Щодо поновлення виконання рішення суду

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2022 року виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня

2020 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 23 лютого

2022 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, його необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року та рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року в не скасованій після апеляційного перегляду частині залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року в нескасованій після апеляційного перегляду частині, та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 лютого 2022 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

А. С. Олійник

В. В. Яремко