Провадження № 2/752/6803/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Гладибороди Л.О., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СС Лоун» про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СС Лоун» про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору та просить визнати Договір №1452471-А від 16.06.2021р. недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, що полягають у поверненні позивачем відповідачеві лише тіла кредиту в розмірі 7 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що між нею та відповідачем був укладений Кредитний договір №1452471-А від 16.06.2021р. Умовами даного Кредитного договору, в тому числі, передбачено сплата позивачем процентів за акційною процентною ставкою в розмірі 1,592% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Крім того, визначено реальну річну процентну ставки за користування кредитом у розмірі 13 516,89%. На думку позивача, річна реальна відсоткова ставка вносить суттєвий дисбаланс договірних відносин стосовно прав та інтересів позивача та, відповідно, є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, умови Кредитного договору є несправедливими. Вимога про нарахування та сплату процентів, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 Цивільного кодексу України засадами справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Така обставина вказує на порушення прав позивача як споживача та є підставою для визнання Кредитного договору недійсним.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2021р. справу за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2022р. справа за позовом ОСОБА_1 передана судді Ольшевській І.О.

Ухвалою суду від 03.08.2022р. відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач не погоджується з думкою позивача, про що зазначив у відзиві, який доданий до матеріалів справи. Відповідач просить відмовити в задоволенні

позовних вимог. Зазначає, що нарахування відсотків за користування кредитом відбувалось відповідно до умов Кредитного договору, а їх нарахування є платою за користування кредитом, а не компенсацією в разі невиконання зобов`язань за Договором, як про це зазначає позивачка. Проценти, які підлягають сплаті за користування кредитом, у т.ч. в період автопролонгації, мають іншу правову природу, ніж неустойка. Проценти за користування кредитом встановлені на підставі положень ст.ст. 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України і є платою за користування грошовими коштами. Також відповідач звертає увагу на те, що позивач отримав кредит у період дії на території України карантину, то згідно з п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України неустойка (штраф) позивачу взагалі не нараховувались за Кредитним договором. Як вказує відповідач, кредитний договір вчинений у формі, встановленій законом, підписаний сторонами, які досягли з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у

можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частини 3 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлюють, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідності до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» цей Закон

регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладення електронного договору.

За частиною 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Положення частини 6 даної статті Закону передбачають шляхи надання відповіді особи, якій адресова пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчиненні дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначені форми підписання електронного правочину: електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом; аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що елекронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

До матеріалів справи наданий Кредитний договір №1452471-А від 16.06.2021р., за яким, як позичальник, виступає ОСОБА_1 , як кредитор, Товариство з обмеженою відповідальністю «СС Лоун».

Так, у Кредитному договорі визначено, що кредитор зобов`язується надати позичальнику в користування грошові кошти (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов цього Договору.

Пунктом 2.2. Кредитного договору визначено, що кредит видається в національній грошовій одиниці України - гривні, в безготівковій формі, шляхом

зарахування суми кредиту за реквізитами платіжної картки/розрахункового рахунку, вказані позичальником в Угоді/дорученні про перерахування коштів, або отримання грошового переказу (основної суми кредиту) в пунктах надання фінансових послуг платіжної системи. У разі здійснення кредитування страхового платежу, кредит видається шляхом перерахування кредитних коштів на розрахунковий рахунок, вказаний позичальником в Угоді/дорученні про перерахування коштів.

Згідно з п. 2.3. Кредитного договору тип кредиту - кредит.

Згідно з п. 2.4. Кредитного договору мета отримання кредиту - для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (споживчі цілі).

За пунктом 2.5. Кредитного договору процентна ставка - фіксована.

Пунктом 2.6. Кредитного договору визначені умови надання кредиту, а саме: сума кредиту - 7 000,00 грн.; строк кредиту - з 16.06.2021р. по 15.07.2021 включно; запланована дата повернення кредиту - 15.07.2021р.; за користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти за акційною процентною ставкою в розмірі 1.592% від суми кредиту за кожен день користування кредитом; реальна річна процентна ставка за користування кредитом становить 13516,89%. Розрахунок реальної процентної ставки наведено у формі таблиці, що є невід`ємною частиною цього договору (Додаток №1). Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом, а саме за період з дати видачі/отримання кредиту і до запланованої дати повернення кредиту включно; загальна вартість кредиту становить 10 343,20 грн.; сума повернення - 10 343,20 грн.

Також сторонами укладалась Угода до Кредитного договору (автопролонгація), та підписано паспорт кредиту.

На думку позивача, Кредитний договір має бути визнаний недійсним, оскільки визначена в ньому річна реальна відсоткова ставка в розмірі 13516,89% вносить суттєвий дисбаланс договірних відносин стосовно прав та інтересів позивача, що, відповідно, є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частина 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, які умови договору є несправедливими.

Суд зазначає, що позивачем не наведено, яким саме умовам, визначеним ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідає умова Кредитного договору, що визначає річну реальну відсоткову ставку.

Крім того суд відмічає, що посилання на невідповідність пункту Кредитного договору щодо визначення реальної відсоткової річної ставки чинному законодавству не зумовлює зміну інших положень договору, не кореспондується з позовною заявою про визнання недійсним Кредитного договору в цілому та не зумовлює, в разі її обґрунтованості та доведеності, визнання Кредитного договору недійсним у цілому.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають

із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638,1056-1 ЦК).

Крім того, слід зазначити, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013рокув справі №6-94цс13).

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суда відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх

вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263-265, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СС Лоун» про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СС Лоун» (03066, м. Київ, вул. Максимовича Михайла, 8, .

Повний текст рішення суду складено та підписано 18.10.2022р.

Суддя І.О. Ольшевська