Справа № 342/529/18
Провадження № 22-ц/4808/798/22
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Максимів Ю.В.

за участю апелянта ОСОБА_1

адвоката Семенціва В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду від 06 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Гайдича Р.М. в м. Городенка, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, державного реєстратора загального відділу Городенківської міської ради Івано-Франківської області Б`ялас Олександри Богданівни про усунення порушення користування земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення сільської ради про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у приватну власність земельної ділянки, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку з визнанням незаконним та скасуванням свідоцтва про право власності та з визнанням незаконним та скасуванням рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з наведеним позовом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка є власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . Даний будинок належить їй на підставі договору дарування житлового будинку від 03 березня 2008 року, укладеного між нею та її матір`ю ОСОБА_3 . Вказаний будинок матір успадкувала після смерті ОСОБА_4 , підтвердженням чого є свідоцтво про право на спадщину № 2034 від 02 листопада 2006 року.

Рішенням виконавчого комітету Городенківської міської Ради народних депутатів від 27 березня 1979 року №43 ОСОБА_4 було дозволено провести будівництво літньої кухні по АДРЕСА_1 та затверджено генеральний план відводу земельної ділянки під будівництво, а рішенням від 27 грудня 1994 року № 197 останній передано у приватну власність присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Таким чином до позивачки, окрім будинку, також перейшло право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 .

Приблизно з середини 2015 року ОСОБА_2 розпочав перевстановлення своєї огорожі, захопивши при цьому частину земельної ділянки позивачки. На зауваження позивачки щодо недопустимості вказаних дій відповідач пояснив, що отримав таке право від держави та має відповідні документи. Від органів державної влади позивачці стало відомо, що земельна ділянка ОСОБА_2 уже приватизована, їй присвоєно кадастровий номер :01:001:0193, площа земельної ділянки становить 0,142 га, державна реєстрація земельної ділянки проведена 17 травня 2013 року відділом Держземагенства у Городенківському районі, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вважаючи дії відповідача ОСОБА_2 неправомірними, а приватизацію його земельної ділянки незаконною, позивачка просила:

- усунути порушення користування належною їй на праві власності земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яке здійснюється ОСОБА_2 внаслідок дій та рішень Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_5 реєстратора державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області;

- визнати незаконним та скасувати рішення Котиківської сільської ради про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,142 га, кадастровий номер :01:001:0193, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 ;

- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію вказаної земельної ділянки від 17.05.2013 року, що здійснена відділом Держземагенства у Городенківському районі;

- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно з визнанням незаконним та скасуванням свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_2 . 29.05.2013 року ОСОБА_5 - державним реєстратором Реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції, та з визнанням незаконним та скасуванням рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 2666454 від 29.05.2013 10:36:02, автор - ОСОБА_5 , Реєстраційна служба Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області.

Ухвалою Городенківського районного суду від 12 листопада 2018 року відповідача ОСОБА_5 реєстратора державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області замінено на Б`ялас О.Б. - державного реєстратора загального відділу Городенківської міської ради.

Рішенням Городенківського районного суду від 06 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_5 - державного реєстратора загального відділу Городенківської міської ради Івано-Франківської області про усунення порушення користування земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення Котиківської сільської ради про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки від 17 травня 2013 року, визнання незаконною та скасування державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно з визнанням незаконним та скасуванням свідоцтва про право власності та з визнанням незаконним та скасуванням рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

ОСОБА_1 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що вона є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Дана земельна ділянка була належним чином сформована та надана у власність ОСОБА_4 . В подальшому право власності на вказану земельну ділянку перейшло до її матері ОСОБА_3 , а пізніше до неї. Земельна ділянка у встановленому законом порядку ні в неї, ні в попередніх власників не вилучалася. Площа даної земельної ділянки та її технічні характеристики закріплені у відповідній технічній документації та самовільно, без погодження із землекористувачем, змінені бути не можуть.

Вважає, що формування та передача у власність ОСОБА_2 земельної ділянки із «накладанням» на її земельну ділянку, огородження відповідачем такої ділянки порушує її право на вільне та безперешкодне володіння і користування її земельною ділянкою, яке мало бути захищене судом шляхом ухвалення рішення про задоволення позову. При цьому, суду слід було керуватися нормами законодавства України, які діяли на момент виникнення цивільних правовідносин щодо володіння та користування спірною земельною ділянкою та які не передбачали обов`язкового оформлення права власності на земельні ділянки.

Також апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що нею не доведено порушення її прав та інтересів з боку відповідачів. Стверджує, що матеріали справи містять достатньо доказів порушення її прав та інтересів відповідачами, однак суд не дав їм належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не скористалися.

У засіданні апеляційного суду апелянт та її представник скаргу підтримали, просили її задоволити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вань І.Р. подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача, у задоволенні апеляційної скарги просила відмовити.

Інші відповідачі причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка є власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , право власності на який у неї виникло на підставі договору дарування житлового будинку від 03 березня 2008 року (т. 1 а.с. 20-23, 34).

Попереднім власником цього будинку була спочатку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 14 квітня 1972 року (т. 1 а.с. 13-14), а пізніше власником стала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2034 від 02 листопада 2006 року (про що зазначено в договорі дарування в т. 1 на а.с. 20).

Відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, на якій розміщений будинок, має площу 0,142 га, кадастровий номер :01:001:0193 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 1 а.с. 35, т. 2 а.с. 83-84).

Земельна ділянка, власником якої є відповідач, межує із земельною ділянкою, на якій розміщено будинок позивачки.

Також встановлено, що між сторонами виник спір щодо користування вищевказаними земельними ділянками.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_2 , перевстановлюючи свою огорожу, захопив частину її земельної ділянки. При цьому, позивачка посилалася на те, що документація на земельну ділянку відповідача виготовлена з порушенням законодавства.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою протягом усього часу розгляду справи не надано належних та допустимих доказів щодо порушення відповідачами її прав та інтересів, як власника чи користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на якій розташований належний їй житловий будинок, межі якої в передбачений законодавством спосіб чітко не визначено і на яку вона, як і попередні власники її житлового будинку, не набули права власності саме в тих межах, які вона вважає, було порушено діями відповідачів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 ЗК України).

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 ЗК України.

Згідно положень зазначеної статті держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, а суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначені статтею 120 ЗК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Заявляючи вимоги до відповідача про скасування його правовстановлюючих документів, позивачка зобов`язана була довести, що такі оформлено з порушенням саме її прав на землю. Тобто повинна була представити докази, що відповідач неправомірно захопив частину її земельної ділянки.

Обгрунтовуючи свої вимоги щодо порушеного права, ОСОБА_1 посилалася на те, що окрім будинку по АДРЕСА_1 , до неї також перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщений даний будинок, що була у власності її бабусі, а потім матері.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, право власності на земельну ділянку за позивачкою не зареєстровано, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 121498190 від 21 квітня 2018 року, яка містить інформацію лише щодо права власності на будинок (т. 1 а.с. 34).

При цьому, позивачка не заперечує, що у дар отримала тільки будинок, а окремо право на землю, необхідну для обслуговування будинку, не оформляла.

Її доводи щодо автоматичного переходу права на землю від попередніх власників не заслуговують на увагу, оскільки, по-перше, таке право ними не було оформлено, а по-друге, такого переходу права не передбачає конструкція наведеної норми статті 120 ЗК України.

В матеріалах справи відсутні докази оформлення права власності на зазначену земельну ділянку і за попередніми власниками вищевказаного будинку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Норма ж статті 120 ЗК України передбачає умови переходу права на землю, що у випадку позивачки, означає оформлення права на землю необхідну для обслуговування будинку у встановленому законом порядку, незважаючи на право попередніх власників чи користувачів, оскільки вона стала власником тільки житлового будинку.

Щодо права користування земельною ділянкою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка на підтвердження позовних вимог надала схематичний план земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка була в користуванні ОСОБА_4 станом на 28 лютого 1985 року, площа якої на той час становила 1321 кв.м (т. 1 а.с. 16). Рішенням виконавчого комітету Городенківської міської Ради народних депутатів від 27 грудня 1994 року «Про передачу земель у приватну власність» ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 (т. а.с. 17-19). При цьому, в п. 3 вказаного рішення зазначено «Межі границь погодити з усіма суміжними землекористувачами, але враховуючи, що обмір земельної ділянки проведений без достатньої точності, при видачі державного акту в межах погоджених границь можливі незначні зміни загальної площі».

Доказів видачі ОСОБА_4 державного акту на спірну земельну ділянку із зазначенням остаточних меж та розмірів земельної ділянки позивачкою не надано. Також не надано доказів оформлення права власності на вказану земельну ділянку спадкоємцем ОСОБА_4 ОСОБА_3 та безпосередньо позивачкою.

Натомість при виготовленні технічної документації відповідачем ОСОБА_2 межі їхніх земельних ділянок були встановлені та узгоджені, що підтверджується актом встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування гр. ОСОБА_2 від 12 квітня 2009 року, підписаним в тому числі ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 9).

Твердження апелянта про те, що на момент підписання даного акту власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , була вона, а не її матір ОСОБА_3 , а тому вказаний акт мав бути підписаний саме нею, не заслуговують на увагу, оскільки після набуття 03 березня 2008 року права власності на будинок за зазначеною адресою позивачка право власності на земельну ділянку, на якій він знаходиться, не оформила. Відтак, позивачка не довела порушення відповідачами її прав на спірну земельну ділянку.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено порушення відповідачем її прав та інтересів, як власника чи користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на якій розташований належний їй житловий будинок, межі якої в передбачений законодавством спосіб чітко не визначено і на яку вона, як і попередні власники її житлового будинку, не набули права власності саме в тих межах, які вона вважає, було порушено діями відповідачів.

Щодо висновків експертизи слід зазначити, що такі не впливають на висновок суду.

Зокрема, експертом встановлено, що як видно зі складеного ситуаційного плану земельних ділянок, які знаходяться в с. Котиківка, конфігурація та фактичні розміри земельної ділянки гр. ОСОБА_1 не відповідають конфігурації та розмірам вказаних у будівельному паспорті земельної ділянки на будівництво літньої кухні і Генерального плану відводу земельної ділянки під будівництво надвірних споруд гр. ОСОБА_4 . Фактична площа земельної ділянки гр. ОСОБА_1 становить 0,1281 га, що не відповідає площі земельної ділянки, що перейшла їй у спадок, яка була площею 0,1321 га. Одночасно експертом встановлено, що в складеному ситуаційному плані земельних ділянок, фактична площа земельної ділянки ОСОБА_2 становить 0,1420 га, що не відповідає розмірам та конфігурації земельної ділянки, згідно з правовстановлюючими документами, площа якої становить 0,1432 га. Тому експерт прийшла до висновку, що згідно складеного ситуаційного плану земельних ділянок за фактичними користуванням гр. ОСОБА_1 та за правовстановлюючими документами та кадастровим номером ОСОБА_2 є накладення земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0029 га на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 шляхом встановлення паркану.

Тобто, як випливає зі змісту висновку, до такого експерт прийшла виходячи з фактичних розмірів користування гр. ОСОБА_4 , які були вказані в її будівельному паспорті земельної ділянки на будівництво літньої кухні і Генеральному плані відводу земельної ділянки під будівництво надвірних споруд гр. ОСОБА_4 . Однак дані щодо причини зменшення розміру земельної ділянки останньої у висновку відсутні. Також висновок не містить даних щодо того, що збільшення площі у ОСОБА_2 мало місце саме за рахунок земельної ділянки ОСОБА_4 .

Також у справі відсутні докази щодо того, що саме така площа земельної ділянки була передана ОСОБА_4 згідно рішення сільської ради від 27 грудня 1994 року за № 197. Інші документи щодо власності чи користування переданої ОСОБА_4 площі земельної ділянки у матеріалах справи та в експертних матеріалах відсутні. При цьому, експерт зазначає, що до гр. ОСОБА_1 така ділянка перейшла у спадщину, що не відповідає дійсності.

Таким чином, повторний висновок експерта Юзвенко Р.В. від 06 липня 2021 року за № 148 щодо встановлення накладення двох ділянок на 0,0029 га та наявності порушеного права позивачки не можна вважати обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городенківського районного суду від 06 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Фединяк В.Д.

Максюта І.О.