Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/1789/21

Провадження № 2/943/357/2022

30 серпня 2022 року м.Буськ, Львівської області

Буський районний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді Шендрікової Г.О.,

за участю секретаря судового засідання Бузун О.О.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом виселення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Буського районного суду Львівської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом виселення.

Позов мотивує тим, що їй відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Топорівської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за №390, після смерті її баби ОСОБА_3 , належить на праві власності в порядку спадкування за заповітом житловий будинок АДРЕСА_1 . Разом із нею, у житловому будинку зареєстрований та проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 . Шлюб між ними розірвано 25 травня 2021 року, згідно рішення Буського районного суду Львівської області від 25.05.2021 року. Будинок в якому проживає відповідач є її особистою власністю, а отже не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вона зареєстрована та проживає у вказаному будинку, самостійно несе витрати по його утриманню. За час подружнього життя у них народилося четверо дітей: донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані та проживають разом із нею у спірному житловому будинку. Через постійні непорозуміння та неадекватні дії відповідача між ними склались неприязні стосунки, його негативна поведінка створює неможливі умови для виховання дітей. ОСОБА_8 зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки, бійки, ображає її нецензурною лайкою та постійно здійснює психологічний тиск, чим порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу вчинення відповідачем домашнього насильства по відношенню до неї, у результаті чого Буським районним судом Львівської області було притягнуто відповідача до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Проте, ні бесіди з відповідачем, ні притягнення його до адміністративної відповідальності не призвели до вирішення проблеми. Проживання з ним стало неможливим. Відповідач добровільно виселятися із займаного будинку відмовляється, окрім цього жодним чином в утриманні будинку чи його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає. З врахуванням того, що відповідач чинить їй перешкоди вільно користуватись та розпоряджатись належним на праві приватної власності житловим будинком і в добровільному порядку виселятися з нього не бажає, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Ухвалою судді від 28.10.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 10.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибула, належно та вчасно була повідомлена про день, час, місце розгляду справи. До матеріалів справи додала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відзиву на позовну заяву не подавав, а клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, що в силу вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи із таких мотивів.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами п`ятою сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується рішення Буського районного суду Львівської області від 01 квітня 2022 року.

Згідно інформації відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМСУ у Львівській області від 24.09.2021 року, ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 з 30.12.2008 року.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 25.05.2021 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Постановою Буського районного суду Львівської області від 24.07.2020 р. встановлено, що ОСОБА_2 13 липня 2020 року близько 12.00 год. ОСОБА_2 по місцю свого проживання у с. Топорів Буського району Львівської області вчинив домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_1 , під час якого голосно викрикував, ображав її нецензурними словами, чим могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю, у зв`язку з чим ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП і призначено стягнення у виді адміністративного штрафу.

Постановою Буського районного суду Львівської області від 10.09.2020 р. встановлено, що ОСОБА_2 29 серпня 2020 року близько 23.20 год. ОСОБА_2 по місцю свого проживання у с. Топорів Буського району Львівської області повторно на протязі року вчинив домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_1 , під час якого голосно викрикував, ображав її нецензурними словами, чим могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю. у зв`язку з чим ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП і призначено стягнення у виді адміністративного штрафу.

Постановою Буського районного суду Львівської області від 02.07.2021 р. встановлено, що ОСОБА_2 18 червня 2021 року близько 09.00 год. ОСОБА_2 по місцю свого проживання у с. Топорів Золочівського району Львівської області повторно на протязі року вчинив домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_1 , під час якого голосно викрикував, ображав її нецензурними словами, чим могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю, у зв`язку з чим ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП і призначено стягнення у виді адміністративного штрафу.

Постановою Буського районного суду Львівської області від 11.10.2021 р. встановлено, що ОСОБА_2 28 липня 2021 року близько 08.30 год. ОСОБА_2 по місцю свого проживання у с. Топорів Золочівського району Львівської області повторно на протязі року вчинив домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_1 , під час якого голосно викрикував, ображав її нецензурними словами, чим могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю, у зв`язку з чим ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП і призначено стягнення у виді адміністративного штрафу.

Постанови набули законної сили у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України).

Нормою частини 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частин 4, 5 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом приписів статті 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з приписами частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Так, статтею 8 Конвенції встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання зворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що житловий будинок в АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 . У цьому будинку проживає колишній чоловік позивача ОСОБА_2 , який неодноразово порушував правила співжиття у зазначеному будинку, вчиняв домашні насильства стосовно позивачки ОСОБА_2 , висловлюючи образи та погрози.

Вжиті до нього заходи запобігання (попередження) не дали позитивних результатів.

Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що відповідач систематично вчиняє конфлікти, заподіює фізичне насильство, грубо ігнорує правила співжиття, перешкоджає їй в користуванні власним будинком, а неодноразові звернення до поліції та вжиті заходи запобігання є безрезультатними.

Надаючи оцінку аргументам позивачки, суд звертає увагу на те, що для застосування правил частини 1 статті 116 ЖК України необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У справах про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ тощо.

Суд зауважує, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Аналіз наявних матеріалів справи дозволяє дійти однозначного висновку, що ОСОБА_2 протягом тривалого періоду часу систематично порушував правила співжиття з ОСОБА_1 у житловому будинку в АДРЕСА_1 , вчиняючи погрози та образи стосовно ОСОБА_1 .

У зв`язку з наведеними вище обставинами на ОСОБА_2 уповноваженими особами складалися протоколи про адміністративне правопорушення, передбачені частиною 1 та 2 статті 173-2 КУпАП, і постановами суду він визнавався винним у їх вчинені.

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом виселення ОСОБА_2 є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню.

На підставі статей 9, 64, 109, 116, 150, 156, 157 Житлового кодексу Української РСР, статей 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 10, 19, 81, 82, 89, 259, 263-265,268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом виселення - задоволити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у здійсненні нею права користування та розпорядження на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,, з цього будинку, без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 12.09.2022 р.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: Г. О. Шендрікова