Справа № 154/1733/21 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/782/22 Категорія: 68 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Новік Н. І.,

з участю:

представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачки - ОСОБА_3 ,

представника відповідачки - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_3 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 21 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року Виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька дитини записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України.

Позивач також зазначав, що 03 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернулася до служби у справах дітей Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради з проханням будь-куди забрати її сина, оскільки у неї немає коштів на утримання дитини та їй потрібен час для влаштування особистого життя і пошуку роботи.

Під час перебування в м. Володимир-Волинському ОСОБА_3 привертала увагу мешканців міста своєю неадекватною поведінкою, бродяжила по місту, гучно розмовляла по телефону, вживаючи нецензурну лексику. У службу у справах дітей надійшло 2 телефонних дзвінки від мешканців міста щодо дивної поведінки жінки, яка блукає з дитиною та верещить, після чого працівники поліції доставили ОСОБА_3 до відділення поліції, де останній запропонували завезти її з сином до будинку її батьків, однак ОСОБА_3 категорично відмовилася, у зв`язку з чим дитину було відібрано та влаштовано в притулок.

ОСОБА_3 не має будь-яких заробітків, веде споживацький спосіб життя, оскільки живе за рахунок дитячих виплат, не має постійного місця проживання, а місце реєстрації її місця проживання зі слів відповідачки не придатне для проживання з дитиною. ОСОБА_3 постійно надає фіктивні відомості про своє місце знаходження, тому обстеження умов проживання не виявилося можливим.

За час перебування дитини в притулку ОСОБА_3 один раз приїхала до малолітнього ОСОБА_5 , проте дитина побачивши матір почала плакати та втікати від неї.

Окрім того, у ОСОБА_5 серйозне захворювання, яке потребує дієти та систематичного лікування, його мати ОСОБА_3 не забезпечує дитину відповідним дієтичним харчуванням та лікуванням згідно рекомендацій лікарів.

Такий спосіб життя матері травмує психологічне та фізичне здоров`я малолітнього ОСОБА_5 та може призвести до особливо тяжких наслідків.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд позбавити відповідачку ОСОБА_3 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягувати з неї на утримання дитини аліменти у розмірі не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 21 червня 2022 року у цій справі позов задоволено.

Ухвалено позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Передано малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 органу опіки та піклування - Виконавчому комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області для подальшого влаштування.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом перерахування на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1050 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 червня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зобов`язано орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області відкрити особистий рахунок дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у відділенні Державного ощадного банку України для перерахування аліментів.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь держави 2270 грн судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали і просили скаргу задовольнити, представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу відповідачки слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню та вихованню сина ОСОБА_5 , не піклується про його фізичний і духовний розвиток, а тому її слід позбавити батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

За матеріалами справи судом установлено, що відповідачка ОСОБА_3 є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10), відомості про батька дитини записані за вказівкою матері згідно з частиною 1 статті 135 СК України (а. с. 80).

23 листопада 2019 році комісією Рівненської сільської ради було здійснено обстеження умов проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено акт обстеження умов проживання, у якому зазначено, що умови проживання не прийнятні, в хаті холодно, ніякої звареної їжі для дитини не було, розкидані речі, в кімнатах брудно (а. с. 19).

Згідно з випискою № 3751 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 дитина з 10 липня 2020 року по 16 липня 2020 року перебувала на стаціонарному лікуванні в обсерваційному відділенні ВОДКЛ із діагнозом - випадіння слизової оболонки прямої кишки І-ступеня та на вимогу матері дитини з рекомендаціями виписана додому (а. с. 18).

Також судом встановлено, що 03 серпня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до служби у справах дітей Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради з проханням будь-куди забрати у неї сина, оскільки вона не має коштів на утримання дитини та їй потрібен час для влаштування особистого життя та пошуку роботи.

Рішенням Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 194 від 04 серпня 2020 року вирішено відібрати малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_3 та направити дитину у притулок для дітей служби у справах дітей Волинської ОДА (а. с. 9).

Із запиту провідного інспектора Любомльського районного сектору філії Центру пробації в Волинській області Васютич О. від 05 серпня 2020 року за вихідним № 37/10/585-20 вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі вироку Любешівського районного суду Волинської області від 16 березня 2020 року засуджена за частиною 1 статті 357, частиною 1 статті 185, частиною 2 статті 185, статтями 70, 75, 76 КК України до 2 років позбавлення волі та звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки (а. с. 14).

Судом також встановлено, що малолітній ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахований до складу вихованців Комунальної установи «Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» з 26 листопада 2020 року. За період перебування дитини в центрі відповідачка ОСОБА_3 відвідувала свого сина 14 разів. Під час відвідування приносила сину солодощі в незначній кількості, а також зіпсовані фрукти, які могли б зашкодити здоров`ю дитини. Відвідування були недовготривалими. ОСОБА_3 поводила себе агресивно з працівниками центру, нецензурно виражалася та не реагувала на зауваження працівників (а. с. 22).

Відповідно до характеристики сільського голови Рівненської сільської ради В. Крижук від 07 серпня 2020 року, довідки-характеристики адміністратора відділу «ЦНАП» Рівненської сільської ради С. Залевської від 10 лютого 2021 року та характеристики сільського голови Рівненської сільської ради Ю. Фініковського від 10 лютого 2021 року ОСОБА_3 зареєстрована зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично там не проживає. За час проживання на території сільської ради зарекомендувала себе з негативної сторони. ОСОБА_3 є конфліктною особою, а також має інші негативні риси характеру такі, як брехливість, впертість. Дружелюбних стосунків із сусідами та односельчанами не підтримувала. ОСОБА_3 схильна до бродяжництва, часто змінювала місце проживання. Неодноразово до сільської ради надходили скарги від жителів громади про невиконання нею батьківських обов`язків щодо малолітнього сина ОСОБА_5 (а. с. 15-17).

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Володимир-Волинської міської ради від 18 лютого 2021 року було заслухано ОСОБА_3 та встановлено, що остання не налагодила способу життя, не створила умов для належного виховання та утримання малолітнього сина, у зв`язку з чим було прийнято рішення про підготовку проекту рішення для затвердження членами Виконавчого комітету рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 20, 21).

Рішенням Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області від 25 лютого 2021 року вирішено затвердити висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з цим висновком ОСОБА_3 бродяжила на вулицях м. Володимир-Волинський, зверталася до працівників служби у справах дітей Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради з проханням влаштувати її сина до інтернату. За час перебування з малолітнім сином у м. Володимир-Волинському дитину жодного разу не переодягали, хлопчик був брудний та просив їсти, мати агресивно відносилася до сина в присутності соціальних працівників, кричала на нього та шарпала. ОСОБА_5 було відібрано у матері 04 серпня 2020 року та влаштовано в притулок для дітей служби у справах дітей Волинської ОДА, а 26 листопада 2020 року переведено до центру соціально-психологічної реабілітації м. Ковеля. ОСОБА_3 не налагодила способу життя, продовжує бродяжити, надає неправдиву інформацію щодо себе та сина, була засуджена на підставі вироку Любешівського районного суду Волинської області від 16 березня 2020 року за частиною 1 статті 357, частиною 1 статті 185, частиною 2 статті 185, статтями 70, 75, 76 КК України. Малолітній ОСОБА_5 має захворювання (випадання слизової оболонки прямої кишки І-ст), яке потребує посиленого догляду зі сторони матері, а особливо дієти. Дитину необхідно кожних 6 місяців проліковувати в стаціонарному відділенні обласної дитячої лікарні, чого матір не робила(а. с. 7, 8).

Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із частинами 7, 8 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із частиною 1 статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

У справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Згідно із частинами 2, 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 16, 17 своєї постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідачка ОСОБА_3 не виконує своїх основних обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема не піклується про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний стан.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду щодо того, що відповідачка систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не змінила своєї поведінки, не створила належних умов для проживання та виховання свого сина.

Зазначені обставини в сукупності належить розцінювати як ухилення відповідачки від виховання та догляду за малолітньою дитиною, яка свідомо нехтувала своїми обов`язками, що носить систематичний та постійний характер.

У частинах 5, 6 статті 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на ту обставину, що після відібрання дитини в спеціалізований заклад вона декілька разів навідувала сина, що свідчить про її інтерес до дитини є неналежним доказом виправлення та не свідчить про зміну відношення ОСОБА_3 до виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, з часу відібрання дитини 03 серпня 2020 року ОСОБА_3 бачила свого сина лише 14 разів і ці зустрічі тривали недовго, офіційних побачень із сином вона ніколи не просила та не цікавилася дитиною. 10 відвідувань дитини мали місце в грудні 2020 року, а інші чотири в січні 2021 року, останнє відвідування мало місце 28 січня 2021 року, тобто на час постановлення судом першої інстанції судового рішення відповідачка не бачила свою дитину більше 17-ти місяців.

Крім того, асоціальний спосіб життя може потенційно негативно впливати на виховання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові і поваги до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини (частина 1 статті 150 СК України).

Також судом першої інстанції правильно зазначено, що після усунення обставин, які були підставою для позбавлення батьківських прав, ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутися у встановленому законом порядку з вимогами про поновлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 .

Відповідно до частини 3 статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Як передбачено частиною 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Установивши, що ОСОБА_3 є працездатною особою і як мати зобов`язана утримувати свою дитину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачки аліментів на утримання малолітньої дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 1050 грн щомісячно.

Доводи апеляційної скарги відповідачки не спростовують правильність висновків суду, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм надана належна правова оцінка.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 21 червня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді