Постанова

Іменем України

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 369/1943/20/

провадження № 61-18790св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року у складі судді

Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня

2021 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А. Г., про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними з підстав фіктивності.

Позов мотивував тим, що 10 жовтня 2019 року на автодорозі Київ - Чоп (34 км + 900 м) у с. Бузова сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП),

з участю належного йому автомобіля AUDI А6, номерний знак НОМЕР_1 ,

та автомобіля Кіа Rio, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження та був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 223539 від 16 жовтня 2019 року.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 18 листопада 2019 року у справі № 369/13916/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 січня 2020 року,

ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн у дохід держави, а також стягнуто судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Відповідно до звіту від 07 листопада 2019 року № 11-19-М258 «Про незалежну оцінку вартості матеріального збитку колісного транспортного засобу AUDI А6 номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 » оціночна вартість (розмір) матеріального збитку, заподіяного автомобілю AUDI А6

урезультаті пошкодження станом на 05 листопада 2019 року, становить

333 863,44 грн.

Оскільки згідно з полісом № 126615992 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхова сума за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн, різницю, непокриту страховою сумою, у розмірі 233 863,44 грн мав би відшкодувати

ОСОБА_3 , як винна особа.

Проте під час розгляду адміністративної справи № 369/13916/19 в суді ОСОБА_3 передбачав негативні наслідки для себе у випадку відшкодування збитків шляхом звернення стягнення на нерухоме майно,

у зв`язку з чим 11 грудня 2019 року уклав з ОСОБА_2 нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу належного йому житлового будинку,

що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,1456 га, кадастровий номер :11:003:0035, за цією ж адресою.

Зазначені договори купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки

є фіктивними, оскільки воля відповідачів не відповідала їх прояву та вони не переслідували реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх діїбуливчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, винним у вчиненні якого визнано ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив судвизнати недійсними: нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 119,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2019 року між відповідачами, та договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1456 га, кадастровий номер :11:003:0035, що розташована за цією ж адресою, укладений 11 грудня 2019 року між тими ж сторонами.

Упорядку застосування наслідків недійсності правочину скасувати державну реєстрацію права власності на зазначені земельну ділянку та житловий будинок. Стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 19 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року, у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилався як на підставу для визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договорами купівлі-продажу від 11 грудня 2019 року правові наслідки дійсно настали, сторони договору відповідачі у справі вчинили усі передбачені цими договорами дії, виконали їх, передавши майно від продавця покупцю

з отриманням продавцем коштів за здійснений продаж майна, що в свою чергу виключає можливість визнання такого договору фіктивним.

На момент укладення оспорюваних договорів були відсутні будь-які арешти щодо зазначеного нерухомого майна або встановлені заборони на його відчуження.

Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 29 квітня 1986 рокута самих договорів, на момент укладання правочинів відповідачі не перебували

у шлюбі.

Відхиляючи доводи позивача про укладення спірних договорів купівлі-продажу з метою уникнення грошових зобов`язань перед ним, як підставу для визнання цих правочинів недійсними, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що під час розгляду справи наявність таких обставин не доведено, зокрема ухвала Святошинського районного суду

міста Києва від 29 листопада 2019 року про відкриття провадження у справі

№ 759/22174/19за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ПрАТ «СК АСКО - Донбас Північний», про відшкодування майнової шкоди не свідчить про майбутнє задоволення судом заявлених

ОСОБА_1 вимог і саме в тому розмірі, що зазначений у позовній заяві. По суті на момент розгляду цієї справи суду не надано жодних доказів про прийняття рішення про стягнення з відповідача будь-яких збитків на користь позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні позову та посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Також заявник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

28 липня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 (провадження № 14-260цс19), у якому вказано, що позивач вправі звернутися до суду із позовом провизнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3

ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Судами застосовано норми права без урахування висновків, викладених

у постановах Верховного Суду від від 14 січня 2020 року у справі

№ 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19), від 24 березня 2020 року

усправі № 704/1410/18 (провадження № 61-359св20),14 липня 2020 року

усправі № 754/2450/18 (провадження № 61-18350св19), та не враховано,

що будь-який правочин, який вчиняється боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, який спрямований на обмеження його платоспроможності, має ставитися під сумнів та сам по собі набуває ознак фраудаторного правочину.

Також як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норми права у справах про визнання правочинів купівлі-продажу (відчуження) недійсними (фраудаторними), вчинених особою не з родичем, але із близькою пов`язаною особою, у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед іншою особою, якій було завдано шкоди, внаслідок чого боржник перестав бути платоспроможним, та з метою подальшого унеможливлення виконання своїх зобов`язань у примусовому порядку за рахунок належного йому майна.

Суди не врахували очевидний факт, що ОСОБА_3 здійснив відчуження,

а ОСОБА_2 набула у власність спірне нерухоме майно, виключно

з подальшою метою та умислом виключити можливість виконання зобов`язання з відшкодування матеріальної шкоди в примусовому порядку

за рахунок цього майна перед ОСОБА_1 , оскільки безумовно передбачали негативні для себе наслідки внаслідок майбутнього виконання судового рішення про відшкодування матеріальної шкоди, а отже, оспорювані правочини за своєю правовою природою є фраудаторними та підлягають визнанню недійсними.

У випадку, якщо Верховний Суд вважатиме, що правові висновки, на які він посилається, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з підстав їх нерелевантності, заявник просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки спір містить виключну правову проблему

і така передача необхідна для забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики.

Відзиви на касаційну скаргу інші учасники справи до Верховного Суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 жовтня 2019 року на автодорозі Київ - Чоп (34 км + 900 м) у с. Бузова сталася дорожньо-транспортна пригода, з участю автомобіля AUDI А6, номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності

ОСОБА_1 , та автомобіля Кіа Rio, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , у зв`язку з чим транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 18 листопада 2019 року у справі № 369/13916/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 січня 2020 року,

ОСОБА_3 визнано винниму вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн у дохід держави,

а також стягнуто судовий збір у розмірі 384,20 грн.

З метою визначення вартості завданої позивачу шкоди в результаті ДТП,

05 листопада 2019 відбувся огляд автомобіля AUDI А6. Відповідно до звіту

від 07 листопада 2019 року № 11-19-М258 «Про незалежну оцінку вартості матеріального збитку колісного транспортного засобу AUDI А6, номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 », зафіксовано пошкодження транспортного засобу AUDI А6, отримані в результаті дорожньо-транспортної пригоди, та прорахована вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, яка складає 848 448,50 грн. Оціночна вартість (розмір) матеріального збитку, заподіяного автомобілю позивача AUDI А6 в результаті пошкодження станом на 05 листопада 2019рокустановить 333 863,44 грн.

11 грудня 2019 року між відповідачами були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку (з господарськими будівлями та спорудами), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,1456 га, кадастровий номер :11:003:0035, за цією ж адресою.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що оспорювані договори купівлі-продажу є фіктивними, оскільки сторони їх уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок заподіяної шкоди діями ОСОБА_3 .

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15 (провадження

№ 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16 (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України,

що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У справі, яка переглядається, установлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 11 грудня 2019 року право власності на належні ОСОБА_3 земельну ділянку та житловий будинок були зареєстровані за новим власником ОСОБА_2 у встановленому законом порядку. За умовами договорів продаж житлового будинку вчинено за 600 191 грн, а земельної ділянки - за 118 987 грн, які покупець сплатила продавцю до підписання цих договорів.

При цьому на момент укладення оспорюваних договорів були відсутні будь-які арешти на зазначене нерухоме майно або встановлені заборони на його відчуження, а відповідачі, які є сторонами цих правочинів, не перебували у шлюбі.

Установивши, що передбачені оспорюваними договорами купівлі-продажу

від 11 грудня 2019 року правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили всі передбачені договором дії, виконали його, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання цих правочинів недійсним

з підстав фіктивності.

Під час розгляду справи позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оплатні договори купівлі-продажу нерухомого майнає фіктивними та укладені без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цих правочинів (стаття 204 ЦК України).

Посилання у касаційній скарзі на фіктивність договорів купівлі-продажу з тих підстав, що ці правочини укладені з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно ОСОБА_3 в рахунок погашення боргових зобов`язань за судовими рішеннями про стягнення збитків, завданихвнаслідок ДТП, не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи позивач не довів наявність таких обставин, зокрема, ним не доведено, що станом на момент укладення оспорюваних договорів у ОСОБА_3 існувало невиконане та прострочене боргове зобов`язання перед позивачем та що спірне майно було відчужено на момент виникнення цього боргового зобов`язання.

Позивач не довів, що відповідачі не намагались досягти правового результату у спірних правовідносинах та не реалізували свої права, що виникли

в результаті укладення оспорюваних правочинів - договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Суди правильно виходили, що сама по собі ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 рокупро відкриття провадження

у справі№ 759/22174/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ПрАТ «СК АСКО - Донбас Північний», про відшкодування майнової шкоди, не свідчить про майбутнє задоволення судом заявлених ОСОБА_1 вимог і саме в тому розмірі, що зазначений у позовній заяві.

Наявність у провадженні суду справи про відшкодування шкодине підтверджує факт існування у відповідача боргового простроченого зобов`язання перед позивачем на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, а також його наміри не досягти правових наслідків за цими угодами.

Одне лише посилання на обставини укладення спірних договорів без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи без здійснення оплати та з метою уникнення на нього стягнення залишається припущенням, доки позивач не надасть відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору.

Посилання позивача на те, що він має намір задовольнити свої вимоги до ОСОБА_3 щодо відшкодування збитків саме за рахунок відчуженого майна за спірними договорами, не є достатнім підтвердженням порушення спірними договорами прав позивача, адже як на цей час, так і у разі визнання договорів недійсними, позивач не має прав на відчужене ОСОБА_3 майно, тому зазначені в позовній заяві наміри позивача не є належним обґрунтуванням наявності у нього права на оспорення договору відповідно до статті 215 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), є необґрунтованими та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які, з урахуванням встановлених у цій справі конкретних обставин, цим висновкам не суперечать, а норми матеріального права щодо визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності застосовано правильно, відповідно до установлених фактів.

Посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 14 січня

2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19),

від 24 березня 2020 року у справі № 704/1410/18 (провадження № 61-359св20), від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18 (провадження № 61-18350св19), є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах ґрунтуються на обставинах, які є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Так, справи № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19), № 704/1410/18 (провадження № 61-359св20) стосуються підстав недійсності договорів дарування нерухомого майна (безоплатного договору), вчиненого на користь близької особи (члена сім`ї) після настання строку виконання зобов`язання, обумовленого у договорі позики.

У справі № 754/2450/18 (провадження № 61-18350св19) висновки стосуються недійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на користь близької особи після ухвалення судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили.

У справі, яка переглядається, наявність таких обставин на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна не встановлено.

У цьому випадку сторони вчинили дії, що направлені на виконання умов договорів купівлі-продажу та право власності зареєстровано за новим власником. Безгрошовість указаних договорів позивач не доводив.

Колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій ухвалено судові рішення відповідно до встановлених у справі обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи

і доводи касаційної скарги позивача про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки у цій справі судами правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, а підстав, визначених статтею 403 ЦПК України, не вбачається, у зв`язку з чим відповідне клопотання ОСОБА_1 , викладене у касаційній скарзі, задоволенню не підлягає.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк