Провадження № 2/161/525/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кирилюк В.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Шолом С.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Жанна Василівна, про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію прав, повернення майна до попереднього стану,

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач-1, ОСОБА_3 ), ОСОБА_5 (далі відповідач-2, ОСОБА_5 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Жанна Василівна (далі третя особа), про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.04.20221 року та постановою Волинського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року стягнуто з відповідача-1 на користь позивача грошові кошти у розмірі 71125 грн., 156 475,00 грн., 3836,25 грн. судових витрат, всього на суму 231 436,25 грн.

Після ухвалення даного судового рішення відповідач-1, з метою ускладнення його примусового виконання та унеможливлення звернення стягнення на її майно, 10 вересня 2021 року відчужила належний їй житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (за договором купівлі-продажу), та квартиру за адресою АДРЕСА_2 (за договором дарування), на користь відповідача-2, який є її племінником.

Вважаючи вищенаведені договори фраудаторними (фіктивними) та з посиланням на положення ст.234 ЦК України, позивач, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26 травня 2022 року, просить суд:

1) визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного НО Максим`як Ж.В. від 10 вересня 2021 року;

2) визнати недійсним договір дарування квартири по АДРЕСА_2 , який укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного НО Максим`як Ж.В. від 10 вересня 2021 року;

3) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №228 від 10 вересня 2021 року приватного нотаріуса Луцького районного НО Максим`як Ж.В.;

4) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №01 від 10 вересня 2021 року приватного нотаріуса Луцького районного НО Максим`як Ж.В.;

5) повернути майно житловий будинок АДРЕСА_1 та квартиру по АДРЕСА_2 до попереднього стану.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Відповідач-1 у письмовому відзиві позов заперечила. Узагальнені доводи цього учасника справи зводяться до того, що укладені між нею та відповідачем-2 договори є дійсними та були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Позивач не довела умислу відповідачів на порушення її прав, чи на не повернення відповідачем-1 свого боргу. Звертає увагу суду на те, що вона не ухиляється від виконання судового рішення про стягнення з неї коштів на користь позивача, оскільки вона працевлаштована і з її заробітної плати у встановленому порядку відраховуються кошти в межах виконавчого провадження.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідач-2 у письмовому відзиві позов заперечив. Узагальнені доводи цього учасника справи зводяться до того, що укладені між ним та відповідачем-1 договори є дійсними та були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Вказує на нерелевантність наведеної позивачем в обґрунтування своїх вимог судової практики Верховного Суду. Позивач не довела умислу відповідачів на порушення її прав, чи на не повернення відповідачем-1 свого боргу. Звертає увагу суду на те, що відповідач-1 не ухиляється від виконання судового рішення про стягнення з неї коштів на користь позивача, оскільки вона працевлаштована і з її заробітної плати у встановленому порядку відраховується кошти в межах виконавчого провадження.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Третя особа у судове засідання не прибула, пояснень на позов не надала.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2021 року у цивільній справі №161/17504/20 стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 71 125,00 грн. та 3836,25 грн. судових витрат (а.с.13-19).

Постановою Волинського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у цивільній справі №161/17504/20 додатково стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 156 475,00 грн. (а.с.23-26).

Загальний розмір грошових коштів стягнутих з відповідача-1 становить 231436,25 грн..

З матеріалів справи слідує, що після ухвалення даного судового рішення відповідач-1 10 вересня 2021 року відчужила належний їй житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (за договором купівлі-продажу), та квартиру за адресою АДРЕСА_2 (за договором дарування), на користь відповідача-2. Обидва договори нотаріально посвідчені третьою особою, зареєстровані за №№1051, 1055 відповідно, право власності на вказані об`єкти нерухомого майна наразі зареєстровано саме за відповідачем-2 (а.с.55-56, 80-86).

Відповідачі не заперечували того факту, що вони є родичами, а саме відповідач-1 є рідною тіткою відповідача-2.

Наразі судові рішення у цивільній справі у справі №161/17504/20 виконуються в примусовому порядку Першим ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ (м.Львів) ВП №№67174397, 67174683 (а.с.8).

В межах даних виконавчих проваджень здійснюється відрахування із заробітної плати відповідача-1, яка працює на посаді головного бухгалтера Державної реабілітаційної установи «Центр комплексної реабілітації дітей з інвалідністю «Пролісок» (а.с.90-92).

Розмір щомісячних відрахувань із заробітної плати відповідача-1 становить від 3 до 6 тисяч гривень, згідно наданої довідки з її місця роботи.

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц надані наступні роз`яснення з приводу фраудаторних (фіктивних) правочинів, спрямованих на ухилення від виконання боргових зобов`язань.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду врахувала що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Разом з тим Великою Палатою Верховного Суду звернено увагу, що зазначені постанови Верховного Суду України, від правових висновків у яких висловила намір відступити колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, не містять узагальнюючих висновків щодо правильності застосування згаданих норм матеріального права. У постановах вказано, що справи вирішено всупереч процесуального закону та зроблені висновки про неможливість ухвалити законні й обґрунтовані рішення через невиконання судами попередніх інстанцій процесуальних дій. Зокрема, суди під час вирішення спорів не встановили обставин, що мають значення для справ, не надали їм юридичної оцінки, не дослідили та не надали оцінки всім доказам, наданим сторонам, що виключає можливість відступу від такої позиції, яка визначає обсяг зобов`язань суду щодо ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Застосовуючи дану правову позицію до розглядуваної справи суд зазначає, що відповідач-1, відчужуючи 10 вересня 2021 року належні їй на праві власності будинок і квартиру своєму племіннику, була обізнана про наявність рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2021 року та постанови Волинського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року, що набрали законної сили, якими стягнуто з неї на користь позивача 231436,25 грн. Представник відповідача-1, який представляє її і у цій справі, був присутній при проголошенні цих судових рішень.

Суд також враховує відомості про особу відповідача-1, яка працює головним бухгалтером, отже має спеціальні знання у сфері обліку та аудиту. Тому володіючи такими знаннями, відповідач-1 розуміла чи повинна була розуміти можливі негативні наслідки для неї у вигляді звернення стягнення на майно.

Крім того суд враховує той факт, що відповідач, відчуживши квартиру за адресою АДРЕСА_2 , продовжує проживати у ній, оскільки зазначає цю адресу у всіх заявах по суті спору.

Також суд вважає слушним зауваження представника позивача про те, що згідно п.2.1 договору купівлі-продажу будинку у с. Котів Луцького району Волинської області, відповідач-1 нібито отримала від відповідача-2 263 659,00 грн. Незважаючи на це, такі кошти відповідач-1 не спрямувала на погашення своєї заборгованості перед позивачем (а.с.84 зворот).

Суд відхиляє доводи обох відповідачів про те, що відповідач-1 не ухиляється від виконання судового рішення, бо з її заробітної плати відраховуються кошти, оскільки остання, нібито отримавши за договором купівлі-продажу будинку у с. Котів Луцького району Волинської області 263 659,00 грн. не спрямувала їх на погашення своєї заборгованості перед позивачем. Вказане прямо свідчить про те, що відповідач-1 не зацікавлена у виконанні судового рішення в найкоротші терміни. Доводи представника відповідача-1 в цій частині про те, що відповідач-1 спрямувала кошти на лікування будь-якими доказами не підтверджуються, а навіть якщо припустити наявність таких обставин, виглядає незрозумілою економічна доцільність дарувати безоплатно квартиру, одночасно, нібито, потребуючи коштів на лікування.

Позиція відповідачів про те, що вартість відчуженого нерухомого майна неспівмірно вища ніж розмір заборгованості перед позивачем, а сама відповідач-1 має інше майно, на яке можливо звернути стягнення, не спростовує того факту, що відчуження нерухомого майна через 10 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням про стягнення заборгованості, а також подальше ухилення відповідача-1 від передачі позивачу нібито отриманих коштів за правочином купівлі-продажу, явно свідчить про намагання ухилитися від виконання своїх боргових зобов`язань та про фіктивність таких правочинів.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що при укладенні 10 вересня 2021 року оспорюваних правочинів воля сторін явно не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, а їх дії вчинені з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 , тому суд визнає недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 ЦК України, та задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Що стосується позовних вимог про скасування рішень державного реєстратора, а також повернення майна до попереднього стану, суд зазначає таке.

Абзацом третім частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній з 26 липня 2022 року, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12.05.2022 № 2255-IX), передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, чинним законодавством чітко врегульований та передбачений порядок виконання судового рішення про визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, і вимоги про скасування відповідних рішень державного реєстратора та приведення майна у попередній стан є зайвими.

Рішення суду про визнання недійсними відповідних правочинів є достатньою та самостійною підставою для внесення, згідно абзацу третьої частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом приведення записів про речові права у попередній стан.

Положення абзацу третього частини третьої статті 26 вищенаведеного Закону, які допускали ухвалення судом рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), втратили чинність з 26 липня 2022 року, тому на час ухвалення цього рішення не застосовуються судом.

З наведених вище мотивів суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог про скасування рішень державного реєстратора та повернення майна у попередній стан.

Оскільки суд задовольнив позовні вимоги частково, з відповідачів на користь позивача, у рівних частинах слід стягнути судовий збір у зв`язку із задоволенням двох вимог немайнового характеру, а також за подання заяви про забезпечення позову ((908 + 908 + 454) / 2), що становить по 1 135,00 грн. з кожного.

У зв`язку із зробленими сторонами заявами в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України, питання про розподіл інших видів судових витрат не вирішується при прийнятті цього рішення, а буде вирішено за наслідком розгляду відповідних заяв сторін.

Стосовно клопотання представника відповідача-2 про скасування заходів забезпечення позову суд зазначає, що відсутні підстави для такого скасування, оскільки позовні вимоги були задоволені в основній їх частині, а тому заходи забезпечення повинні зберігатися до моменту повного виконання рішення суду, внесення відповідних змін до державних реєстрів та надання можливості у зв`язку з цим позивачу звернути стягнення на майно в межах виконавчого провадження.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 141, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу, який укладений 10 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стосовно житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Жанною Василівною та зареєстрований в реєстрі за №1051.

Визнати недійсним договір дарування, який укладений 10 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стосовно квартири за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Жанною Василівною та зареєстрований в реєстрі за №1055.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 135,00 грн. (одна тисяча сто тридцять п`ять гривень).

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 135,00 грн. (одна тисяча сто тридцять п`ять гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачами у справі є:

1) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

2) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів є приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Жанна Василівна, м. Луцьк, вул. Ковельська, 68.

Повний текст рішення буде складено та підписано 05 вересня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк