ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3888/22 Справа № 194/1141/21 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Лаченкової О.В,

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК "Павлоградвугілля"

на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК "Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2021 року до Тернівського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК "Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що з 23 лютого 1987 року по 15 червня 1987 року, з 21 серпня 1989 року по 25 травня 1991 року, з 09 січня 1992 року по 27 жовтня 1992 року, з 01 березня 1993 року по 11 вересня 1996 року, з 23 грудня 1997 року по 20 квітня 1998 року, 03 вересня 2012 року по 30 січня 2019 року працював на підприємстві - шахтах Тернівська, Самарська та Західно-Донбаська ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею, що підтверджується копією трудової книжки. Стаж роботи у шкідливих умовах праці є більшим за 10 років. 30 січня 2019 року звільнений з займаної посади за ч.2 ст.40 КЗпПУ у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. Йому у грудні 2018 року первинно сукупно було встановлено 55% втрати професійної працездатності, а 13 листопада 2020 року повторно сукупно встановлено 55 % втрати професійної працездатності (40% -радикулопатія, 10% - ХОЗЛ, 5% - туговухість), безстроково. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 жовтня 2019 року, затвердженого т.в.о. начальником Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого (виконував комплекс робіт з видобування вугілля згідно з технологічним процесом в зоні дії обладнання: комбайн МВ-444Р, комплекс КД-90, конвеєр СЗК-225/642, перевантажувач СП-251). Причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: вимушена робоча поза навколішки, впродовж 27,2% змінного часу при допустимому значенні до 10%, маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну становила 40 кг, при нормі до 30 кг, величина статичного навантаження за зміну при утриманні вантажу: двома руками - 97234 при допустимому значенні - до 70000, однією рукою - 39510 при допустимому значенні - до 36000. Пил в концентрації 89,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, діяв впродовж 87,5% змінного часу. Рівень відносної вологості повітря 77%, при нормі 75%. Еквівалентний рівень шуму складає 89 дБА при допустимому значенні 80 дБА. Все це призвело до: хронічного обструктивного захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. ЛН першого-другого ступен (J44, J43.8). Радикулопатії попереково крижової L5-S1 та шийна С6-С7, з помірними статико-динамічними порушеннями, з больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозами ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів (М54.1, М17-М19). Нейросенсорної приглухуватності першого ступеня (з легким зниженням слуху) (Н90.3). Зазначає, що він зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був звільнений з займаної посади за станом здоров`я, змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя він змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані. Згідно з Актом розслідування професійного захворювання від 23 жовтня 2019 року також встановлено, що професійне захворювання він отримав внаслідок фізичного перевантаження, пилу, шуму. Крім того, професійне захворювання виникло за обставин тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого. Зазначає, що після встановлення йому групи інвалідності та втрати професійної працездатності його стан здоров`я продовжує погіршуватися, про що свідчать виписки із медичних карток амбулаторного (стаціонарного) хворого за 2019р., 2020р., де встановлено йому діагнози: радикулопатія попереково крижоваL5-S1 та шийна С6-С7, з помірними статико-динамічними порушеннями, з больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозами ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів. Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. ЛН першого-другого ступен. Нейросенсорної приглухуватності першого ступеня (з легким зниженням слуху). Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де він працював, тим самим порушивши ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання ним професійних захворювань. Просить стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди 60000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання - задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 60000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ПрАТ "ДТЕК "Павлоградвугілля" на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року просить задовольнити апеляційну скаргу ПрАТ "ДТЕК "Павлоградвугілля" рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року по справі №194/1141/21, скасувати рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року по справі №194/1141/21 в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 60000 грн. та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 60000 грн. відмовити.

Відзиви на апеляційну скаргу ПрАТ "ДТЕК "Павлоградвугілля" на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював з 23 лютого 1987 року по 15 червня 1987 року на шахті «Тернівська» ВО «Павлоградвугілля», звільнений за п.3 ст.36 п.3 КЗОТ УССР призов в ОСОБА_2 ; з 21 серпня 1989 року по 25 травня 1991 року працював на шахті «Тернівська» ВО «Павлоградвугілля», звільнений за ст.38 КЗОТ УССР за власним бажанням; з 01 січня 1992 року по 27 жовтня 1992 року працював на шахті «Ленінського комсомолу України» ВО «Павлоградвугілля», звільнений за ст.38 КЗОТ УССР за власним бажанням; з 01 березня 1993 року по 10 грудня 1992 року працював на шахті «Західно-Донбаська» ВАТ ДХК «Павлоградвугілля», звільнений за ст.38 КЗОТ УССР за власним бажанням; з 23 грудня 1997 року по 20 січня 1998 року працював на шахті «Самарська» ПОВВ «Павлоградвугілля», звільнений на підставі ст.40 п.4 та ст.43 КЗпП; з 03 вересня 2012 року по 30 січня 2019 року працював на ВСП шахта «Західно-Донбаська» ВАТ «Павлоградвугілля», звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров`я, у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , заповненої 13 лютого 1987 року на ім`я ОСОБА_1 , та не заперечується представником відповідача у відзиві на позов (а.с.10-16).

Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 жовтня 2019 року за формою П-4, затвердженого т.в.о. начальника головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого (виконував комплекс робіт з видобування вугілля згідно з технологічним процесом в зоні дії обладнання: комбайн МВ-444Р, комплекс КД-90, конвеєр СЗК-225/642, перевантажувач СП-251). Причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: вимушена робоча поза навколішки, впродовж 27,2% змінного часу при допустимому значенні до 10%, маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну становила 40 кг, при нормі до 30 кг, величина статичного навантаження за зміну при утриманні вантажу: двома руками - 97234 при допустимому значенні - до 70000, однією рукою - 39510 при допустимому значенні - до 36000. Пил в концентрації 89,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, діяв впродовж 87,5% змінного часу. Рівень відносної вологості повітря 77%, при нормі 75%. Еквівалентний рівень шуму складає 89 дБА при допустимому значенні 80 дБА. Все це призвело до: хронічного обструктивного захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. ЛН першого-другого ступен (J44, J43.8). Радикулопатії попереково крижової L5-S1 та шийна С6-С7, з помірними статико-динамічними порушеннями, з больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозами ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів (М54.1, М17-М19). Нейросенсорної приглухуватності першого ступеня (з легким зниженням слуху) (Н90.3) (а.с. 18-19).

Згідно виписки з акту огляду МСЕК серії 12 ААА 057113 від 03 грудня 2019 року, ОСОБА_1 встановлено первинно втрату професійної працездатності - 55%, з них 45% радикулопатія, 10% ХОЗЛ, 5% туговухість, та встановлено третю групу інвалідності (а.с. 69).

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серія 12ААВ №129203 від 13 листопада 2020 року та довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 062265 від 13 листопада 2020 року ОСОБА_1 встановлено повторно втрату професійної працездатності - 55% безстроково, з них 45% радикулопатія, 10% ХОЗЛ, 5% туговухість, та встановлено третю групу інвалідності, протипоказано робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно (а.с. 17).

З наведеного видно, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачене відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

В правових позиціях, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 (1-рп/2004) у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі №212/3137/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року у справі №210/4342/18.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З пунктів 36, 37 правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 видно, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У рішенні Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визначено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155, ратифікованою Україною законом №3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Судом встановлено, що позивач змушений був пройти курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Згідно з медичними документами, які містяться в матеріалах справи, позивачу рекомендовано: постійний нагляд лікарів, стаціонарне та медикаментозне лікування, щорічні курси реабілітації та санаторно-курортне лікування.

Крім того, з матеріалів справи видно, що після встановлення позивачу з 03 грудня 2019 року 55% втрати професійної працездатності, останній, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я протягом 2019-2021 років неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Комунальному підприємстві «Тернівська центральна міська лікарня» ДОР» з діагнозами: хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії, радикулопатія шийна і попереково-крижова, двосторонній плече лопатковий періартроз.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на МСЕК не було покладено обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди потерпілому у зв`язку з професійним захворюванням.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає.

Отже, вказане вище не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявний факт спричинення моральної шкоди, оскільки позивачем доведено провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності встановленої первинно з 03 грудня 2019 року у розмірі 55%, та безстроково з 13 листопада 2020 року у розмірі 55%.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 р.).

Колегія суддів, враховуючи конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті позивача, погоджується з висновком суду першої інстанції, що моральна шкода у розмірі 60000 гривень відповідатиме завданим моральним стражданням позивача та буде достатнім для її відшкодування.

Доводи апеляційної скарги, що позивач інформований при прийомі на роботу про умови праці, а відповідачем створено безпечні і нешкідливі умови праці у рамках існуючої технології видобутку вугілля настільки, наскільки є практично можливим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди, передбаченої статтею 173 КЗпП України. Крім того, доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи - відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги, що при звільненні ОСОБА_1 нарахована та виплачена компенсація немайнової (моральної) шкоди у розмірі 21892,20 грн., а тому має місце повторне відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається (а.с.58), що ОСОБА_1 в січні 2019 року виплачена вихідна допомога у розмірі 21892,70 грн., а не відшкодовано моральну шкоду. Вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами. Основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Таким чином, позивачем правомірно реалізовано право, передбачене ст.23 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав відшкодування позивачу моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказане спростовується матеріалами справи: актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 жовтня 2019 року за формою П-4 (а.с. 18-19), випискою з акту огляду МСЕК серії 12 ААА 057113 від 03 грудня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_1 встановлено первинно втрату професійної працездатності - 55%, з них 45% радикулопатія, 10% ХОЗЛ, 5% туговухість, та встановлено третю групу інвалідності (а.с. 69), довідкою до акту огляду МСЕК серія 12ААВ №129203 від 13 листопада 2020 року та довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 062265 від 13 листопада 2020 року, відповідно до яких ОСОБА_1 встановлено повторно втрату професійної працездатності - 55% безстроково, з них 45% радикулопатія, 10% ХОЗЛ, 5% туговухість, та встановлено третю групу інвалідності, протипоказано робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно (а.с. 17).

Громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання (Рішення Конституційного Суду від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004 (1-рп/2004)).

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», що розмір моральної шкоди має бути обмежений двома роками, тобто з 2019 року коли МСЕК м.Дніпро ОСОБА_1 встановлено 55% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки хронічне професійне захворювання ОСОБА_1 отримав внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (п.17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.10.2019 р. а.с.18-19), а тому, при визначенні розміру моральної шкоди, судом першої інстанції правомірно враховано (відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року) характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, та їх тривалість і можливість відновлення.

Крім того, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. А будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір має суто умовний вираз.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДТЕК "Павлоградвугілля" - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова