№ 201/5064/21
провадження 2/201/278/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка Лазаряна про захист прав споживачів шляхом визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії по поновленню електропостачання і стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 травня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача ДНУЗТ ім. академіка В. Лазаряна про захист прав споживачів шляхом визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії по поновленню електропостачання до їх квартири і стягнення витрат на професійну правничу допомогу, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , балансоутримувачем вказаного будинку АДРЕСА_2 є відповідач ДНУЗТ імені академіка Лазаряна. У січні 2018 року позивачка разом із сином та невісткою розпочала здійснювати капітальний ремонт своєї квартири, з метою поліпшення своїх житлових умов та своєї родини. На час проведення ремонту квартири позивачка вирішила із родиною тимчасово пожити у інших родичів. Однак, 03 серпня 2018 року відповідач відімкнув квартиру позивачки від електропостачання з підстав заборгованості позивачки за житлово-комунальними послугами. На звернення позивача з приводу відключення її квартири від електропостачання відповідач посилався, що він неодноразово повідомляв позивачку про наявність заборгованості. Однак, як зазначає позивач, у дійсності відповідач жодного разу не повідомляв її про наявність боргу за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_2 , на свою вказану адресу позивачка від відповідача жодного разу не отримувала будь-яких повідомлень та/або попереджень. Про те, що за вказаною квартирою позивачки рахується заборгованість за житлово - комунальними послугами позивачка, як вона стверджує, дізналася випадково 02 серпня 2018 року, коли їй надійшла квитанція про сплату житлово-комунальних послуг та інших послуг від червня 2018 року. При цьому, про заборгованість за спожиту електроенергію позивачка дізналася лише 03 серпня 2018 року у день сплати боргу за житлово-комунальними послугами за квитанцією від червня 2018 року. Позивачка не могла знати про наявність такої заборгованості та сплачувала за споживання електроенергії згідно з показниками лічильника електроенергії.

Однак, 03 серпня 2018 року борг за житлово-комунальними послугами по квартирі АДРЕСА_1 , зокрема, виявлений борг за електропостачання у повному обсязі був сплачений відповідачу, про що було зазначено на самій квитанції проставлянням відтиску штемпеля «оплачено», датою оплати та підписами під включеними рукописним способом сумами та розрахунками. Але відповідач 03 серпня 2018 року все одно відімкнув квартиру позивачки від електропостачання і як він у подальшому пояснив з підстав відсутності у позивачки договору із електро постачальником, відповідного робочого проекту на електропостачання квартири, у якій проводяться ремонтні роботи з реконструкції квартири із втручанням у несучі конструкції.

Таким чином, стверджує позивач, з вищевказаного вбачається, що на момент відключення квартири позивачки від електропостачання виявлена 03 серпня 2018 року заборгованість за електропостачання вже була погашена у повному обсязі, а відключення квартири позивачки від електропостачання за посиланнями відповідача вже виявилося не пов`язаним із наявністю заборгованості.

Позивач зазначає, що перед здійсненням позивачем ремонтних робіт своєї квартири, було отримано технічний висновок по інструментальному обстеженню будівельних конструкцій від 11 вересня 2017 року, у якій зазначено, що перепланування квартир є можливим без втручання у несучі конструкції будинку (квартири). Тому, позивачка, слідуючи технічному висновку, не втручалася у несучі конструкції будинку, що у свою чергу спростовує посилання відповідача на вказане ним втручання у несучі конструкції. При цьому, безпідставним виявляється вимога про необхідність узгодження документації на нове електропостачання квартири, оскільки квартира не є новобудовою та/або новоствореною річчю, а до вимкнення її від електропостачання вже була приєднана до електричних мереж відповідача.

ОСОБА_1 використовує електричну енергію для власних потреб та потреб її родини з метою створення та задоволення належних умов проживання усієї родини у квартирі. Тобто, електроенергія позивачці необхідна для забезпечення власних потреб у належній їй на праві власності квартирі, вона є побутовим споживачем, а тому вона є споживачем універсальної послуги, відповідно до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» та вимог Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 з 1 січня 2019 року.

Отже, з урахуванням того, що, на думку позивача, єдиним постачальником електроенергії за адресою: АДРЕСА_2 . З є відповідач, то у зв`язку із цим, позивачем до відповідного відділу відповідача було надано підписаний з боку позивача договір на постачання електроенергії (за формою наданою відповідачем) та інші необхідні документи (копія паспорту, правовстановлюючі документи на квартиру, РНОКПП позивачки та робочий проект внутрішніх мереж електропостачання, розроблений на вимогу відповідача). Однак відповідач, як стверджує позивач, почав вигадувати інші перепони для укладання договору на електропостачання та відновлення електропостачання квартири позивачки, відповідач просив позивачку звернутися до нього для отримання технічних умов на приєднання потужності до мереж електропостачання та повідомив, що підключення квартири позивачки можливо лише після узгодження робочого проекту електропостачання з енергопостачальником. Як стверджує позивач, що саме експертними висновками та робочими проектами була передбачена необхідність перебудови балконів її квартири (з огляду на їх аварійний стан), але не робочим проектом № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання.

Позивачка неодноразово зверталась до керівництва ДНУЗТ імені академіка Лазаряна з метою поновити підключення своєї квартири до електропостачання. Однак відповідач, на її думку, безпідставно ухиляється від поновлення електропостачання до квартири позивачки. З боку відповідача будь-яких дій, направлених на поновлення підключення квартири позивачки до електроенергії, здійснено не було. До теперішнього часу електропостачання до квартири не відновлено. На сьогоднішній день, заборгованість за житлово-комунальні послуги (електропостачання) за адресою АДРЕСА_3 - відсутня, будь-яких обставин, які б слугували підставою для відключення квартири позивачки від електроенергії - відсутні. А тому відповідач безпідставно ухиляється вчинити дії, направлені на поновлення підключення квартири позивачки до електроенергії.

Позивач вважає таке ухиляння відповідача від поновлення електропостачання до її оселі є безпідставним, необгрунтованим та таким, що суперечить діючому законодавству. Такі незаконні дії відповідача, порушують гарантоване ст. 41 Конституції України право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321, 319 Цивільного кодексу України).

Відповідно до законодавства, електрична енергія використовується для власних потреб споживача та потреб його родини з метою створення та задоволення належних умов проживання усієї родини у квартирі.

Отже, ухиляння відповідача від укладання договору на електропостачання та відповідно його відновлення до квартири позивача, на думку останнього, є безпідставним, необгрунтованим та таким, що суперечить діючому законодавству. В наслідок ухилення відповідача від укладання із позивачкою договору на електропостачання її квартири, позивачка не може завершити оздоблення всередині своєї квартири для її вселення та вселення її членів родини (чоловіка, сина із невісткою та разом із малолітньою дитиною) для проживання. Через це позивачка вимушена вже тривалий час разом із свою родиною вимушені жити у своїх знайомих та друзів, що спричиняє їм чималі проблеми та несе збитки. Відповідальність за вказане, завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов типового договору та закону повинен нести відповідач. Але він відмовляється укласти з позивачем договір на електропостачання та відновити електропостачання її житла, чим порушується закон. В добровільному порядку питання не вирішене. Позивачка просила суд захистити її права як споживача шляхом визнання вказаних дій відповідача незаконними та зобов`язати відповідача вчинити певні дії по поновленню електропостачання до вказаної її квартири, а також стягнути витрати на правову допомогу, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ДНУЗТ ім. академіка Лазаряна в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, в письмовому зверненні до суду та відзиві на позов з заявленими позовними вимогами не згоден, дії самого позивача не відповідають вимогам закону та безпеці життєдіяльності всього будинку мешкання позивачки, позивач дійсно зверталася до них з пропозицією укласти договір, але вони не згодні на умови позивача і запропонували договір укласти у відповідності до закону, а не на наданих позивачкою протирічливих документах, тому договір і не уклали, зобов`язання вчинити вказані позивачем дії заперечують. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Позовні вимоги не доведені і не обгрунтовані, вважав за можливе винести рішення за наявними матеріалами справи по закону без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі продажу квартири від 12 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Шевченко В.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 2653. Балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 є відповідач Дніпропетровський національний університет залізничного транспорту імені академіка Лазаряна. У січні 2018 року позивачка разом із сином та невісткою розпочала здійснювати капітальний ремонт своєї квартири, з метою поліпшення своїх житлових умов та своєї години. На час проведення ремонту квартири позивачка вирішила із родиною тимчасово пожити у інших родичів.

03 серпня 2018 року відповідач відімкнув квартиру позивачки від електропостачання з підстав заборгованості позивачки за житлово-комунальними послугами. Про дану підставу відповідач сам зазначив у листі № 05/3349-21/з від 15 листопада 2018 року. На звернення позивача з приводу відключення її квартири від електропостачання відповідач посилався, що він неодноразово повідомляв позивачку про наявність заборгованості. Однак, як зазначає позивач, у дійсності відповідач жодного разу не повідомляв її про наявність боргу за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_3 . На свою вказану адресу, як стверджує позивачка, вона від відповідача жодного разу не отримувала будь-яких повідомлень та/або попереджень. Про те, що за вказаною квартирою позивачки рахується заборгованість за житлово - комунальними послугами позивачка дізналася випадково 02 серпня 2018 року, коли їй надійшла квитанція про сплату житлово-комунальних послуг та інших послуг від червня 2018 року. При цьому, про заборгованість за спожиту електроенергію позивачка дізналася лише 03 серпня 2018 року у день сплати боргу за житлово-комунальними послугами за квитанцією від червня 2018 року. Тобто, у дану квитанцію лише 03 серпня 2018 року (на день сплати) рукописним способом були включені суми заборгованості за електропостачання та водопостачання і водовідведення. Однак, 03 серпня 2018 року борг за житлово-комунальними послугами по квартирі АДРЕСА_1 , зокрема, виявлений борг за електропостачання, у повному обсязі був сплачений відповідачу, про що було зазначено на самій квитанції проставлянням відтиску штемпеля «оплачено», датою оплати та підписами під включеними рукописним способом сумами та розрахунками.

Проте, як стверджує позивач, відповідач 03 серпня 2018 року все одно відімкнув квартиру позивачки від електропостачання, але як він у подальшому пояснив з підстав відсутності у позивачки договору із електро постачальником, відповідного робочого проекту на електропостачання квартири, у якій проводяться ремонтні роботи з реконструкції квартири із втручанням у несучі конструкції.

Заборгованість за житлово-комунальними послугами утворилася у період з липня 2017 року по липень 2018 току, яка була погашена тільки після відключення електроенергії. З урахуванням того, що квартирі проведено повне перепланування з втручанням в несучі конструкції, то це прирівнюється до реконструкції. У зв`язку із цим представнику власника було пропоновано надати проектну документацію на нове електропостачання квартири. Робочий проект внутрішніх мереж електропостачання квартири АДРЕСА_3 відповідач зазначив, що отримав 20 вересня 2018 року. При цьому казав, що договір на постачання електроенергії буре укладено після узгодження проекту на електропостачання.

Позивач також зазначає, що перед здійсненням позивачем ремонтних робіт своєї квартири, було отримано технічний висновок по інструментальному обстеженню будівельних конструкцій від 11 вересня 2017 року, у якій зазначено, що перепланування квартир є можливим без втручання у несучі конструкції будинку (квартири). Тому, позивачка, слідуючи технічному висновку жодним чином не втручалася у несучі конструкції будинку, що у свою чергу спростовує посилання відповідача на вказане ним втручання у несучі конструкції. При цьому, на думку позивача, безпідставним виявляється вимога про необхідність узгодження документації на нове електропостачання квартири, оскільки квартира не є новобудовою та/або новоствореною річчю, а до вимкнення її від електропостачання вже була приєднана до електричних мереж відповідача.

Відповідач вказує на необхідність нового підключення електроенергії, але ж дану обставину, на думку позивача, не пов`язує із тим, що договір про електропостачання квартири АДРЕСА_3 був укладений із попереднім власником, а вказує, що це пов`язано із ремонтними роботами. Однак, у будь якому випадку з огляду на те, що договір із відповідачем про електропостачання квартири АДРЕСА_1 був укладений із попереднім власником даної квартири, то відповідно було вирішено укласти новий договір між відповідачем та позивачем про електропостачання квартири АДРЕСА_1 .

У той же час, як вважає позивач, єдиним постачальником електроенергії за адресою: АДРЕСА_3 є відповідач, у якого на балансі перебуває будинку АДРЕСА_3 , та якому на думку позивача належать електроустановки та електричні мережі, до яких ще до відімкнення електричної енергії була підключена квартира позивачки. Тобто, як стверджує позивач, відповідач є власником електричних мереж, через які позивачу у будинку АДРЕСА_2 постачається електрична енергія.

Отже, з урахуванням того, що, на думку позивача, єдиним постачальником електроенергії за адресою: АДРЕСА_3 є відповідач, то у зв`язку із цим, позивачем до відповідного відділу відповідача було надано підписаний з боку позивача договір на постачання електроенергії (за формою наданою відповідачем) та інші необхідні документи (копія паспорту, правовстановлюючі документи на квартиру, РНОКПП позивачки та робочий проект внутрішніх мереж електропостачання, розроблений на вимогу відповідача). Однак відповідач, як стверджує позивач, почав вигадувати інші перепони для укладання договору на електропостачання та відновлення електропостачання квартири позивачки, що підтверджується наступним.

Так, 26 вересня 2018 року відповідач надав відповідь на звернення позивачки, у якій зазначив, що після розгляду робочого проекту № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання квартири АДРЕСА_1 було встановлено, що університет не надавав технічні умови для виконання даного проекту. У зв`язку із цим відповідач просив позивачку звернутися до нього для отримання технічних умов на приєднання потужності до мереж електропостачання та повідомив, що підключення квартири позивачки можливо лише після узгодження робочого проекту електропостачання з енергопостачальником.

У той же час, відповідач листом № 551 від 29 жовтня 2018 року вже повідомляє позивачку, що робочий проект № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання квартири АДРЕСА_1 розроблений згідно наданих технічних умов стандартного приєднання до електричних мереж електроустановок та відповідає технічним стандартам та діючим в Україні нормативним документам та забезпечує безпечну експлуатацію об`єкту, але при цьому ж відповідач вже вказує іншу причину неможливості відновлення електропостачання квартири, а саме вказує, що: «наданий робочий проект передбачає перебудову двох балконів, що не відповідає технічному паспорту вашої квартири. Без електропостачання балконів проект може бути погоджений».

Робочий проект № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання квартири АДРЕСА_1 не передбачає перебудову балконів та за своїм призначенням не може взагалі передбачати такі роботи як перебудова балконів. При цьому, робочий проект розроблений відповідно та відповідає технічному паспорту квартири АДРЕСА_1 . Тому, як стверджує позивач, з вищевикладеного вбачається, що відповідач безпідставно вигадав дані підстави для відмови у відновленні електропостачання квартири.

Роботи по реконструкції квартири та облаштуванню нових балконів виконати за проектом, розробленим сертифікованою проектною організацією. На підставі технічного висновку за інструментальним висновком, зробленого експертом по технічному обстеженню будівель та споруд ОСОБА_2 , спеціалізованою сертифікованою організацією ТОВ «Корпорація «ДОМУС» 12 жовтня 2017 року було здійснено розрахунок несучих елементів посилення плит балкону та розроблено робочий проект посилення плит балкону за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, з вищевказаного вбачається, як стверджує позивач, що саме іншими експертними висновками та робочими проектами була передбачена необхідність перебудови балконів (з огляду на їх аварійний стан), але жодним чином не робочим проектом № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання. Тобто, робочий проект № 076.09.2018-ЕП внутрішніх мереж електропостачання жодним чином не відноситься та не залежить від перебудови та/або реконструкції балконів.

Ухиляння відповідача від укладання договору на електропостачання та відповідно його відновлення до квартири позивача, на думку останнього, є безпідставним, необгрунтованим та таким, що суперечить діючому законодавству. З огляду на вищевказані обставини позивачкою на адресу відповідача у лютому 2019 року повторно був направлений пакет документів необхідний для укладання договору на електропостачання її квартири, який передбачений діючим законодавством, що регулює постачання електроенергії на роздрібному ринку.

Проте на момент звернення до суду із даним позовом, на думку позивача, відповідач продовжує ухилятися від укладання договору на постачання електричної енергії до квартири позивачки, а тому остання вимушена звернутися до суду за для захисту своїх прав та інтересів, що порушуються відповідачем та зобов`язати останнього укласти договір на достачання електричної енергії. В наслідок ухилення відповідача від укладання із позивачкою договору на електропостачання її квартири, позивачка не може завершити оздоблення всередині своєї квартири для її вселення та вселення її членів родини (чоловіка, сина із невісткою та разом із малолітньою дитиною) для проживання. Через це позивачка вимушена вже тривалий час разом із свою родиною вимушені жити у своїх знайомих та друзів, що спричиняє їм чималі проблеми та несе збитки.

Відповідальність за вказане, завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов типового договору та закону, на думку позивача, повинен нести відповідач. Але він відмовляється укласти з позивачем договір на електропостачання, відновити електропостачання до житла позивачки, чим порушується закон. В добровільному порядку питання не вирішене і позивачка вимушена була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що дійсно позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі продажу квартири від 12 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Шевченко В.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 2653. Балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 є відповідач ДНУЗТ імені академіка Лазаряна. У січні 2018 року позивачка разом із сином та невісткою розпочала здійснювати капітальний ремонт своєї квартири, з метою поліпшення своїх житлових умов та своєї години. На час проведення ремонту квартири позивачка вирішила із родиною тимчасово пожити у інших родичів.

03 серпня 2018 року відповідач відімкнув квартиру позивачки від електропостачання з підстав заборгованості позивачки за житлово-комунальними послугами. Про дану підставу відповідач зазначив у листі № 05/3349-21/з від 15 листопада 2018 року. На звернення позивача з приводу відключення її квартири від електропостачання відповідач посилався, що він неодноразово повідомляв позивачку про наявність заборгованості.

Відповідачем було оформлено абонентську книжку на позивача ОСОБА_1 та надано особовий рахунок щодо об`єкту електропостачання квартири АДРЕСА_3 , договір же був укладений із попереднім власником. Через те, що договір із відповідачем про електропостачання квартири АДРЕСА_1 був укладений із попереднім власником даної квартири, то позивачем було вирішено укласти новий договір між відповідачем та позивачем про електропостачання квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Однак, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 зазначеного вище Закону передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

Таким чином, укладення договору надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору, а у разі відмови споживача на укладання договору, виходячи з змісту положень ст. 3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України позивач, як виконавець послуг, вправі звернутись до суду за захистом свого права, шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Як вбачається з позову і позиції відповідача пропозиція щодо укладення договору була, але умови договору не узгоджені, тому договір і не укладено.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як встановлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов`язання особи укласти відповідний договір).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача (а не надавача) послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року.

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (ст. 3, 6, 12 15, 20 ЦК України, ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Відповідач, на звернення позивача з приводу відключення її квартири від електропостачання неодноразово повідомляв позивачку: спочатку про наявність заборгованості, а пізніше - про необхідність привести у відповідність до вимог чинного законодавства та відповідних нормативно-правових вимог технічну та іншу документацію щодо об`єкта перепланування:

Так, 26 вересня 2018 року відповідач у відповіді на адвокатський запит представника позивача зазначав, що будинок де знаходиться квартира позивачки, знаходиться у нього на балансі. Заборгованість за житлово-комунальними послугами утворилася у період з липня 2017 року по липень 2018 року, яка була погашена тільки після відключення електроенергії.

З урахуванням того, що в квартирі позивачки проведено повне перепланування з втручанням в несучі конструкції, то це прирівнюється до реконструкції. У зв`язку із цим представнику власника (позивачки) було неодноразово пропоновано надати проектну документацію на нове електропостачання квартири, з метою подальшого укладання договору, без якого електропостачання є неможливим.

Стаття 4 Закону № 1875-ІУ від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. З ст. 20 зазначеного вище Закону передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 току № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». Таким чином, укладення договору надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.

Посилання позивачки на те, що начебто, відповідач безпідставно ухиляється від поновлення електропостачання до квартири позивачки, є необгрунтованими, та такими, які не відповідають дійсності. Твердження позивачки про те, що з боку відповідача, будь-яких дій, направлених на поновлення підключення квартири позивачки до електроенергії здійснено не було - не відповідають фактичним обставинам.

Відповідач неодноразово висловлював пропозиції щодо укладення договору у відповідності до вимог чинного законодавства та на підставі належної проектно-технічної документації, але позивачем відповідний проект наданий не був, умови договору не були узгоджені, тому договір і не укладено, а постачання електрики не відбулося саме через бездіяльність позивача.

У зв`язку із набранням чинності Закону України «Про ринок електричної енергії» та з набранням чинності Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312, з 1 січня 2019 року споживачі електричної енергії мають укладати договори на її постачання та на розподіл, а попередньо укладені договори вважатимуться такими, що припиняють свою дію з 01 січня 2019 року.

Так, відповідно до п. 3.1.9 Постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» Споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається. Згідно п. 3.1.9 Постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником «останньої надії». Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника «останньої надії» визначаються у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 98 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії», універсальна послуга - постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам, то гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України. Відповідно до п. 1.1.2 Постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» побутовим споживачем є - фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність, на підставі відповідного договору з учасником ринку, у тому числі за договором постачання електричної енергії споживачу. Об`єктом побутового споживача є - житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщені за однією адресою та належать і одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування. Побутовими потребами є - споживання (використання) електричної енергії для задоволення умов постійного або тимчасового проживання та/або перебування фізичних осіб на об`єкті побутового споживача, включаючи прибудинкову (присадибну територію), у тому числі для індивідуального будівництва (реконструкції) об`єктів приватного домогосподарства, крім потреб підприємницької, господарської діяльності.

Відповідно до п. 98 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії», універсальною послугою є - постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам, що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно о цього Закону, на всій території України.

Позивач - є побутовим споживачем, а тому вона є споживачем універсальної послуги, відповідно до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» та вимог Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 з 1 січня 2019 року.

Згідно з ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії», постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Таким чином, право споживача повинно бути реалізовано, шляхом вчинення саме споживачем (позивачем) певного комплексу дій, в тому числі - на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України, - за договором постачання електричної енергії споживачу.

Правовідносини, які пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії між суб`єктами ринку електричної енергії (ліцензіатами з виробництва, передачі, розподілу або постачання електричної енергії) та споживачами електричної енергії, регламентуються Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018р. №312 (надалі - ПРРЕЕ). Відповідно до п.п. 1.1.1 п. 1.1 Розділу І Правил роздрібного ринку електричної енергії, Затверджених Постановою НКРЕКП 14.03.2018 № 312 (далі - Правила), ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами. Учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби. Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.

Згідно з п.п. 1.1.2 п. 1.1 Розділу І Правил, побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність).

Відповідно до п. 7.1 Розділу VII Правил, електрична енергія споживачу, який не допускає порушень своїх договірних зобов`язань перед оператором системи передачі та/або оператором система розподілу та електропостачальником, постачається безперервно, крім випадків, передбачених умовами договорів, укладених споживачами з електропостачальником та оператором системи, та нормативно правовими актами, у тому числі цими Правилами.

За таких обставин (бездіяльність позивача), подальше підключення електропостачання у квартир позивача було (і на теперішній час) є неможливим через відсутність: укладеного договору н електропостачання та відповідного робочого проекту на будівельні ремонтні роботи з реконструкції квартири із втручанням у несучі конструкції будівлі в цілому, а також, у зв`язку із відсутністю в позивачки наміру здійснити передбачені вимогами законодавства та нормативно-правовими актами дій, спрямованими на отримання зазначених документів.

А тому твердження позивачки про те, що начебто відповідач безпідставно ухиляється вчинити дій, направлених на поновлення підключення квартири позивачки до електроенергії, є перекручуванням фактів, оскільки саме позивач ухиляється від вчинення дій, передбачених законодавством та нормативно- правовими вимогами, що позбавляє відповідача можливості здійснити підключення електрики за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідний причинно-наслідковий зв`язок вбачається і в тому, що через причину: не виконання позивачем вимог законодавства щодо реалізації свої прав як споживача електрики, позивач має наслідок: відсутність електричної енергії у квартирі, через що позивачка вочевидь не має можливості проживати у власній квартирі, шо свідчить про те, що позивачка сама, своєю власною бездіяльністю позбавляє себе можливості комфортно проживати у власному житлі, та забезпечувати себе належними умовами для проживання, в правовий спосіб, прямо передбачений законом. Жодних винних дій в цьому, з боку відповідача немає.

Посилання позивачки на те, що оспорювані нею правовідносини знаходяться в сфері правової визначеності Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним, оскільки в позові не зазначено, яке саме право, (передбачене Законом України «Про захист прав споживачів»), було порушено з боку відповідача. Єдине посилання в позові стосувалося ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»: «захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав». Тому, вважається, шо саме цю ціль - звільнення від сплати судового збору, переслідував позивач, посилаючись на цей закон, оскільки, фактично правовідносини, що оспорюються - є правовідносинами в с сфері договірних правовідносин.

Позивач не зважав за потрібне звернути увагу на п. 6. ч. 1 ст. 10 цього ж Закону, за якою: «Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.». Окрім того, вимогами Закону України «Про захист прав споживачів» охоплюється те, що споживачі мають право захисти свої порушені права шляхом звернення до суду з позовною заявою про: про усунення недоліків товару; про заміну товару неналежної якості на аналогічний товар належної якості; про розірвання договору і відшкодування понесених збитків; про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної товаром неналежної якості.

В той же час, прохальна частина позову не містить вказаних позовних вимог.

Таким чином, позивачем обрано безпідставне обґрунтування правової позиції, та неналежний спосіб захисту. Фактично, під назвою позов «про захист прав позивачів» позивачкою завуальовані позовні вимоги в договірних правовідносинах між тими ж самими сторонами: гр. ОСОБА_1 (позивач) та ДНУЗТ ім.ак. Лазаряна (відповідач), про відключення тієї ж самої квартири від електропостачання, за тих самих обставин - незаконність дій позивача. Але цей спір вже був розглянутий судом в справі 22- ц/803/6649/20, згідно з яким ОСОБА_1 в позові відмовлено в повному обсязі, (рішення набрало законної сили), із зазначенням того, що саме укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача (а не надавача) послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. З ст. б, ст. 627, 630 ЦК України та ст. 19, 20 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

На думку позивача, єдиним постачальником електроенергії за адресою: м. Дніпро, вул. Лазаряна буд. З є відповідач, то у зв`язку із цим, позивачем до відповідного відділу відповідача було надано підписаний з боку позивача договір на постачання електроенергії (за формою наданою відповідачем) та інші необхідні документи (копія паспорту, правовстановлюючі документи на квартиру, РНОКПП позивачки та робочий проект внутрішніх мереж електропостачання, розроблений на вимогу відповідача). Крім того, на думку позивача, відповідач є власником електричних мереж, через які позивачу у будинку АДРЕСА_2 постачається електрична енергія.

Суду позивачем також не надано доказів того, що саме відповідач є постачальником і розподільником вказаної позивачем електроенергії, що саме відповідач є власником електричних мереж, через які позивачу у будинку АДРЕСА_2 постачається електрична енергія, відповідач є лише балансоутримувачем будинку і його мереж, а власники квартир самостійно і окремо укладають договори з водоканалом, жилсервісом, організацією електромереж, вивозу побутових відходів та інш.

Згідно з ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Відповідно до п. 1.1.2 Постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг - домовленість між постачальником універсальних послуг та побутовим або малім непобутовим споживачем, яка передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачем у певний період часу постачальником універсальних послуг за цінами постачальника універсальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії», універсальні послуги надаються постачальником таких послуг виключно побутовим та малим непобутовим споживачам.

Постачальник універсальних послуг не може відмовити побутовому та малому непобутовому споживачу, які знаходяться на території здійснення його діяльності, в укладенні договору постачання електричної енергії.

Згідно з ч. 4 ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті.

У позовній заяві позивач не надає доказів, що відповідач є власником електорообладнання або має необхідний обсяг повноважень на укладення договору електоропостачання. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) - ч. 1 ст. 760 ЦК України. Відповідно до ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, предмет договору є істотною умовою договору найму, як і будь-якого іншого цивільно-правового договору. Але, ні у проекті договору електро постачання, пропозиції його укладення, ні у позовній заяві не вказані будь-які індивідуальні ознаки обладнання, яке передалось енергопостачальною компанією відповідачу. Тому можна зробити висновок про відсутність істотної умови - предмет договору.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ДНУЗТ імені академіка Лазаряна про захист прав споживачів шляхом визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії по поновленню електропостачання і стягнення витрат відмовити; судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживачів шляхом визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії по поновленню електропостачання і стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 11, 15, 16, 18, 203, 204, 205, 215, 526, 530, 633, 634, 714 ЦК України, ст. 56, 63 Закону України «Про ринок електричної енергії», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка Лазаряна про захист прав споживачів шляхом визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії по поновленню електропостачання і стягнення витрат відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 18 жовтня 2022 року.

Суддя -