Номер провадження: 22-ц/813/5070/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольги Сергіївни про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу, визнання права власності, скасування рішення і записів про реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольги Сергіївни про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу, визнання права власності, скасування рішення та записів про реєстрацію права власності.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі порушили права позивача здійснивши відчуження майна, яке знаходилось в оренді у позивача, без надання йому переважного права на викуп майна передбаченого ст. 777 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року клопотання представника ТОВ «Аркадія Плаза» задоволено, виключено з кола відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольгу Сергіївну та одночасно залучено її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, представник позивача ТОВ «Аркадія Плаза» адвокат Панько М.М., представник ОСОБА_1 адвокат Гамарц О.С. та третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. в судове засідання, призначене на 13.09.2022 року на 14.00 годину не з`явилися.

Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гамарц О.С. та від третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. надійшли клопотання про розгляд апеляційної скарги за їхньої відсутності.

Від представника позивача ТОВ «Аркадія Плаза» адвоката Панька М.М. до Одеського апеляційного суду електронною поштою надійшло клопотання про відкладення судового розгляду з посиланням на діючий в Україні військовий стан. При цьому обґрунтовуючи неможливість розгляду справи в режимі відеоконференції, адвокат Панько М.М. послався на тимчасове (на час актуальності військового стану) закриття офісу, де він практикує, як адвокат.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чукітова В.В. приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, проти відкладення розгляду справи заперечувала, вважаючи причину відкладення, яка зазначена у клопотанні адвоката Панька М.М. недостатньою щоб вважати її поважною, оскільки само по собі оголошення військового стану, який триває з 24.02.2022 року та враховуючи відсутність активних бойових дій в м. Одесі не унеможливлює участь адвоката, як представника учасника справи у її розгляді в режимі відеоконференції. Крім того, представник ТОВ «Аркадія Плаза» адвокат Панько М.М. у поданому клопотанні не зазначив поважну причину неможливості прийняття участі у розгляді справи в режимі відеоконференції. Також адвокат Чукітова В.В. звернула увагу на дотримання розумності строку розгляду справи в судах.

Колегія суддів, дослідивши подане представником позивача ТОВ «Аркадія Плаза» адвокатом Паньком М.М. клопотання про відкладення розгляду справи, матеріали справи та враховуючи заперечення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чукітової В.В., яка взяла участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, виходить з такого.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів вважає, що будучи повідомленим належним чином про розгляд справи заздалегідь, адвокат Панько М.М., не зазначив поважних причин, які б дійсно унеможливлювали участь у справі в режимі відеоконференції, разом з тим не додав до приєднання до матеріалів справи ретельних письмових пояснень, не зазначив про конкретні запитання, які на його думку підлягають з`ясуванню в апеляційному суді, але не можуть бути з`ясованими без його присутності.

Оскільки поважність причин неявки представника позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, а заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, і наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності позивача при таких обставинах не є порушенням прав позивача та його представника щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Також колегія суддів враховує, що справа розглядається в судах з червня 2020 року, а в апеляційному суді з листопада 2021 року.

За наведених обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Аркадія Плаза» про переведення прав та обов`язків покупця за укладеними між відповідачами договорами купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем обставин, на які він посилався обґрунтовуючи заявлені вимоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

ОСОБА_1 , була володільцем об`єкту нерухомості загальною площею 222,5 кв. м., що розташований за адресою, АДРЕСА_1 .

16.02.2018 року ОСОБА_1 видала ОСОБА_3 довіреність із правом розпоряджатись її майном.

16.12.2019 року ОСОБА_3 діючи від імені ОСОБА_1 уклав договір оренди №15 дачного будинку загальною площею 222,5 кв.м., що розташований за адресою, АДРЕСА_1 з ТОВ «Аркадія Плаза».

В січні місяці 2020 року ОСОБА_1 вирішила продати належне їй майно про що повідомила ТОВ «Аркадія Плаза» направивши 09.01.2020 року відповідний лист (Повідомлення про продаж майна та пропозиція скористуватись переважним правом викупу №1) засобами поштового зв`язку.

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №121273416 від 19.04.2018 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належав дачний будинок загальною площею 222,5 кв. м., що розташований за адресою, АДРЕСА_1 .

10.03.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені договори купівлі-продажу по 1/2 дачного будинку за адресою АДРЕСА_1 посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Левчук О.С. за реєстраційними номерами 362 та 363 відповідно.

Згідно пояснень сторін зазначені документи ніким не оскаржуються на момент розгляду спору є дійсними та чинними.

Під час судового засідання досліджувались оригінали наступних документів: повідомлення про продаж майна та пропозиція скористуватись переважним правом викупу №1 від 09.01.2020 року, опис вкладення 870, поштове повідомлення 870 та квитанція 870 від 09.01.2020 року.

Відповідно до зазначених документів ОСОБА_1 повідомила ТОВ «Аркадія Плаза» про свої наміри продати належне їй майно та зазначила в повідомленні про продаж майна пропозицію скористуватись переважним правом викупу.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі статтею 773 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Положеннями частини другої статті 777 Цивільного кодексу України закріплено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Отже, вказані норми права надають відповідному суб`єкту (наймачу, орендарю) переважне право купити (придбати) річ, якою він користується на законних підставах - за договором найму (оренди), за умови належного виконання таким суб`єктом своїх обов`язків у тому разі, якщо така річ буде пропонуватися до продажу в період законного користування.

При цьому норми Цивільного кодексу України, передбачивши переважне право наймача (орендаря) на придбання використовуваного ним майна у випадку його відчуження, безпосередньо не вказують на спосіб захисту такого права у випадку його порушення.

Відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Можливість застосування аналогії закону передбачена в частині дев`ятій статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, яка допускає в разі якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону.

Частиною першою статті 362 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Відповідно до частини четвертої статті 362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Позов про переведення прав та обов`язків відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України), застосовується для захисту переважних прав третіх осіб щодо прав на майно, яким так чи інакше розпоряджається власник (частина четверта статті 362, абзац третій частини першої статті 822 Цивільного кодексу України, частина п`ята статті 7 Закону України «Про акціонерні товариства», частина п`ята статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» тощо). Такий позов найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного переважного права.

Таким чином, якщо власником предмета найму (оренди) порушено передбачене частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України переважне право наймача (орендаря) на придбання переданої у найм (оренду) речі, належним способом захисту відповідного переважного права наймача (орендаря) буде позов про переведення на останнього прав та обов`язків покупця відповідної речі.

Отже, до спірних правовідносин щодо захисту передбаченого частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України переважного права наймача (орендаря) на придбання предмета найму (оренди) за аналогією закону підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 362 цього Кодексу, яка регулює подібні правовідносини, а саме визначає порядок захисту переважного права співвласника майна на придбання частки іншого співвласника при її відчуженні останнім.

Звідси для захисту переважного права наймача (орендаря), який належним чином виконує свої обов`язки відповідно до умов договору та закону, у разі продажу речі, переданої у найм (оренду), належним способом захисту є переведення на наймача (орендаря) прав та обов`язків покупця відповідної речі.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 909/337/19.

Відповідно до ч.2 ст. 362 ЦК України продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Тлумачучи закон під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність (пункт 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року по справі № 638/18231/15-ц).

Дії учасників цивільних та корпоративних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб (пункти 50 -51 постанови Касаційного господарського суду у складі ВС від 31.03.2021 року у справі № 923/875/19).

Згідно ст. 13 ЗУ «Про поштовий зв`язок» від 4 жовтня 2001 року № 2759-III оператори надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку.

Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 18 ЗУ «Про поштовий зв`язок» за порушення законодавства у сфері надання послуг поштового зв`язку оператори несуть відповідальність згідно із законами України.

За невиконання чи неналежне виконання послуг з пересилання внутрішніх поштових відправлень, доручень користувачів щодо поштових переказів оператори несуть матеріальну відповідальність.

Згідно п. п. 75-80 Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 зазначено наступне.

Послуги поштового зв`язку оплачуються під час їх замовлення, якщо інше не передбачено відповідним договором, у національній валюті за діючими тарифами.

Порядок оплати послуг поштового зв`язку визначається операторами поштового зв`язку згідно із законодавством.

Підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції є: поштові марки, наклеєні на письмову кореспонденцію або нанесені типографським способом на поштові конверти, поштові картки; відбитки державного знака, нанесені маркувальними машинами; відбитки про оплату письмової кореспонденції, нанесені друкарським чи іншим способом.

Розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну (ст. 2 Закону України від 06 липня 1995 року N 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»).

Разом із тим, форми і зміст розрахункових документів, які повинні видаватися при здійсненні розрахунків суб`єктами господарювання для підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг визначено Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затвердженим наказом Мінфіну від 21.01.2016 року №13 (далі Наказ №13).

Так, відповідно до частини 1 розділу IV Наказу №13, розрахункова квитанція - розрахунковий документ, бланк якого виготовлений друкарським способом, а окремі реквізити заповнюються від руки або шляхом проставлення штампа при реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги) або при видачі коштів покупцеві у разі повернення товару, рекомпенсації послуги, прийняття цінностей під заставу та в інших випадках.

Дослідивши додані до справи докази поштового відправлення від 09.01.2020 року та отримання ТОВ «Аркадія Плаза» письмового повідомлення ОСОБА_1 про продаж нею орендованого ТОВ «Аркадія Плаза» нерухомого майна, площею 222,5 кв. м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , не здійснення цього права щодо нерухомого майна протягом 35 календарних днів згідно з повідомленням (протягом одного місяця відповідно до ч.2 ст. 362 ЦК України) від дня отримання ними повідомлення, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відповідність зазначених документів встановленим вище вимогам та належну реалізацію продавцем ОСОБА_1 свого права на продаж 10.03.2020 року належного їй нерухомого майна іншій особі ОСОБА_2 .

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що допущенні при оформлені поштових документів порушення на які посилається позивач не спростовують факт направлення зазначених повідомлень. Крім того, ці порушення були допущені оператором поштового відділення, а не відповідачем, а тому нести відповідальність за дії третіх осіб відповідачі не зобов`язані.

Визначальним в даному випадку є не спростування ТОВ «Аркадія Плаза» направлення на його адресу ОСОБА_4 письмового повідомлення про продаж нею орендованого ТОВ «Аркадія Плаза» нерухомого майна площею 222,5 кв. м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 двома частинами по Ѕ частині з ціною за кожну Ѕ частину по 138617 грн., а всього по об`єкту 277 234 грн. та отримання підприємством цього повідомлення (а. с. 47-49; 85).

При цьому на час звернення до суду ТОВ «Аркадія Плаза» у червні 2020 року з відповідним позовом про переведення прав покупця через неповідомлення підприємства, як орендаря нерухомого майна про його продаж, позивач не вжив належних заходів щодо витребування в ДП «Укрпошта» відомостей про підтвердження/спростування факту відправлення-доставки поштової кореспонденції від ОСОБА_4 до ТОВ «Аркадія-Плаза» з метою додання відповіді ДП «Укрпошта» до спливу 6-ти місячного строку з часу відправлення повідомлення (09.01.2020 09.07.2020 року).

Також ТОВ «Аркадія Плаза» не було позбавлене можливості одночасно звернутися до ДП «Укрпошта» із заявою на невідповідність інформації про доставку ТОВ «Аркадія Плаза» відповідної поштової кореспонденції від ОСОБА_4 у 1-му півріччі 2020 року (письмового повідомлення про продаж нею орендованого ТОВ «Аркадія Плаза» нерухомого майна площею 222,5 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 ).

При таких обставинах, у суду першої інстанції не було підстав для критичної оцінки доказів письмового повідомлення ОСОБА_4 ТОВ «Аркадія Плаза» про продаж орендованого нерухомого майна площею 222,5 кв. м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 і, як слідство, неврахування цих доказів.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив про дотримання продавцем орендованого майна вимог законодавства передбачених ч.2 ст. 362 ЦК України щодо повідомлення орендаря про намір продати орендоване нерухоме майно за визначену власником ціну та інші умови продажу майна.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Аркадія-Плаза» про недоліки повідомлення, сумнівність достовірності фактичного направлення повідомлення про продаж орендованого майна, про недоведеність отримання цього повідомлення орендарем, висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів.

Набувши висновку про недоведеність обставин порушення продавцем нерухомого майна прав позивача, як орендаря цього нерухомого майна щодо попереднього повідомлення про намір продажу майна за визначену у повідомленні ціну, а відтак і про відсутність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції також відмовив у задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно та вимог про скасування рішення і записів про реєстрацію права власності.

Даний висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам.

При цьому колегія суддів додатково звертає увагу на таке.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті).

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

Спірні правовідносини у цій справі стосуються застосування приписів частини другої статті 777 Цивільного кодексу України щодо переважного права наймача на придбання орендованого ним майна у разі його продажу.

У цій справі ТОВ «Аркадія Плаза», прагнучи захистити своє переважне право, звернулося до суду з вимогами: про переведення прав та обов`язків покупця, про визнання права власності на майно та про скасування рішення і записів про реєстрацію права власності

Таким позовним вимогами відповідають різні способи захисту: зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України), визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 цього Кодексу).

При цьому позивач, пред`являючи позовну вимогу про визнання права власності, не захищає право власності, яке виникає з відповідної підстави, а просить визнати за собою право власності, яке лише бажає набути.

Натомість відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Однак цивільне законодавство не передбачає права орендаря звернутись до суду за визнанням права власності, яке він бажає набути в порядку захисту переважного права на придбання предмета оренди згідно із частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України. Договір оренди частини спірного павільйону, укладений позивачкою та відповідачем, також не закріплює права орендаря звернутись до суду з позовом про визнання права власності.

Отже, позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно площею 222,5 кв. м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають, оскільки ТОВ «Аркадія Плаза» на момент звернення до суду права власності на спірне нерухоме майно не набуло.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення:

1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою визначеною у Законі.

З урахуванням істотної зміни з 16 січня 2020 року, суд апеляційної інстанції вважає, що обраний позивачем спосіб захисту - скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності відповідає вимогам закону та є ефективним.

Натомість вимога про скасування запису про реєстрацію права власності не може бути задоволена, оскільки законодавець з 16.01.2020 року виключив з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати. Більше того, структурна побудова Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачає випадки, коли запис (наприклад, про іпотеку) залишається, але при необхідності провести певні зміни (наприклад, зміну іпотекодержателя) здійснюється реєстраційна дія на підставі рішення державного реєстратора (без внесення нового чи зміни номера запису).

Таким чином, виходячи з наведеного, доводи наведені в апеляційній скарзі не можуть бути задоволеними, а ухвалене по суті вірне рішення суду першої інстанції скасованим.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 16.09.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова