Справа №333/6470/21
Пр. №2/333/951/22
РІШЕННЯ
21 вересня 2022 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Наумової І.Й.,
за участю секретаря судового засідання: Кунець В.В.,
позивача: ОСОБА_1
представника позивача: ОСОБА_2
представника відповідача: Копистинського Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в режимі відеконференцзв`язку, з використанням представником відповідача власних технічних засобів поза межами приміщення суду, за допомогою системи EasyCon, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРЕДОБАНК», про визнання недійсним пункту 3.1 кредитного договору № 7104.08.00.2395 від 21.01.2016 р., укладеного між сторонами по справі, щодо сплати комісії за видачу кредиту у розмірі 3,49% від суми кредиту, -
Позивачка звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із даним позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРЕДОБАНК», в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 7104.08.00.2395 від 21.01.2016 р., укладений між сторонами по справі, з дати його укладання.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2021 р. відкрито провадження у справі, призначений її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті спору.
Під час розгляду справи по суті, позивачка підтримала свої позовні вимоги щодо визнання недійсним пункту 3.1 кредитного договору № 7104.08.00.2395 від 21.01.2016 р., укладеного між сторонами по справі, щодо сплати комісії за видачу кредиту у розмірі 3,49% від суми кредиту, від іншої частини заявлених позовних вимог відмовилась.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2022 р. прийнята відмова позивачки від частини позовних вимог, постановлено продовжити розгляд в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРЕДОБАНК», про визнання недійсним пункту 3.1 кредитного договору № 7104.08.00.2395 від 21.01.2016 р., укладеного між сторонами по справі, щодо сплати комісії за видачу кредиту у розмірі 3,49% від суми кредиту, в провадження в іншій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРЕДОБАНК» - закрито.
Позивач свої позовні вимоги про визнання недійсним пункту 3.1 кредитного договору № 7104.08.00.2395 від 21.01.2016 р., укладеного між сторонами по справі, щодо сплати комісії за видачу кредиту у розмірі 3,49% від суми кредиту обґрунтовує наступним.
21 січня 2016 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 (надалі - позивач або позичальник) було укладено кредитний договір № 7104.08.00.2395. При укладанні оскаржуваного кредитного договору п.3.І . була передбачена комісія за видачу кредиту - у розмірі 3.49% від пуми кредиту. За положеннями ч. 5 ст. 11, ч.ч.1. 2, 5, 7 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів» , до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору с несправедливими, якщо, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважаться таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що не справедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Банк-Відповідач не мав права встановлювати платежі, які споживач мав сплатити на користь банку за дії, які банк вчиняє на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснюють на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання зголи на кредитного договору тощо).
Таким чином, комісія за видачу кредиту в розмірі 3.49% від суми кредиту є платою за послугу, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним у силу ч.5 ст. 11, ч.ч.1, 2, 5, 7 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів». Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до статті 1054 ЦК України є обов`язком кредитора, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок кредитора за кредитним договором, то такі дії. як продовження строку користування кредитом не с самостійною послугою, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.
Відповідач скористався своїм процесуальним правом та надав відзив на позовні вимоги, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне. Укладаючи Договір, сторони дійшли згоди, що Банк надав Позичальнику кошти в розмірі та на умовах визначених Договором, а також згідно пункту 3.1 Договору, що за видачу кредиту Позичальник сплачує Банку одноразово комісію в 3,49 % від суми кредиту. Така сума не є платою за користування коштами в розумінні статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). Укладаючи Договір Сторони, передбачили, що окрім погашення основної суми заборгованості та відсотків за користування кредитом. Позичальником одноразово сплачується комісія за видачу кредиту v розмірі 3.49 % від суми кредиту, тобто в нашому випадку це 6850.55 грн. Зі змістом Договору та розміром комісії за видачу кредиту Позивач в момент укладення Договору була повністю ознайомлена та надала свою згоду, про що свідчить її особистий підпис на кожній сторінці Договору. Окрім того, перед укладенням Договору Відповідачем Позивачу були надані інформаційна картка та додаток до кредитного договору, в яких надавалася інформація щодо усіх розмірів комісій банку та умов їх оплати, в тому числі, і щодо комісії за видачу кредиту в розмірі 3,49 %. Більше того Позивач повністю сплатила вказану комісію ще в момент видачі кредиту - 22 січня 2016 року, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку Позивача № НОМЕР_1 . Тобто, факт того, що Позивач підписала у повному обсязі Договір без будь-яких зауважень, виконувала його, в тому числі сплатила комісію за видачу кредиту в розмірі 6850,55 грн., підтверджує, що їй були зрозумілі та відомі усі умови кредитування, а також що вона погодилася з ними, в тому числі щодо сплати комісії. Як наслідок безпідставними та необгрунтованими є посилання Позивача на ті обставини, що сплата комісії є незаконною та несправедливою. Також відповідач вважає, що позивачка звернулась із заявленими позовними вимоги з порушенням строку позовної давності, тому просив застосувати наслідки порушення цього строку.
У відповіді на відзив позивачка зазначила, що вона звернулась до суду в межах строків позовної давності, оскільки дізналася про порушення її права 25.08.2021 р., після отримання позовної заяви АТ «КРЕДОБАНК» до неї про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Також зазначила, що відповідач як кредитор не надав доказів на підтвердження ознайомлення її, в порядку передбаченому ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з наявними формами кредитування, в тому числі описом відмінностей між ними, їх переваг та недоліків.
Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив зазначив, що позивачка була обізнана про всі умови договору, з якими ознайомилась під час укладення кредитного договору 21.01.2016 р., тому її посилання про те, що вона дізналась, про порушене її право 25.08.2021 р. не відповідає дійсності. До відзиву на позову були надана інформаційна картка, яка містить всі умови кредитування фізичних осіб, з якою позивачка ознайомлена під підпис.
В судовому засіданні 21.09.2022 р. позивачка та її представник наполягали на своїх позовних вимогах щодо визнання недійсним пункту 3.1 кредитного договору № 7104.08.00.2395 від 21.01.2016 р., укладеного між сторонами по справі, щодо сплати комісії за видачу кредиту у розмірі 3,49% від суми кредиту, та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив.
Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві на позов та запереченнях.
Суд, вислухав пояснення позивача та її представника, а також представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
21.01.2016 р. між сторонами по справі укладений споживчий кредитний договір №7104.08.00.2395, відповідно до якого (п.1) АТ «КРЕДОБАНК» зобов`язався надати у власність позичальникові ОСОБА_1 грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування ними і комісії. Згідно з п. 2.1. зазначеного договору, банк видав позичальнику кредит в сумі 196 290,70 грн. на строк до 20.01.2023 року. Кредит видається на наступні цілі: для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки «Ford», модель «Fiesta», дата випуску 2015 рік, номер кузова НОМЕР_2 , укладеного між позичальником та ТОВ «АВТО-ІМПУЛЬС»; для оплати страхування від нещасних випадків в сумі 5 698,70 грн. (п. 2.2. договору).
В Додатку до цього кредитного договору, у вигляді таблиці, коротко викладені основні умови кредитування за цим кредитним договором.
В день укладення вищевказаного кредитного договору, позивачкою підписані Інформаційна картка кредитування фізичних осіб, в якій викладена інформація щодо видів банківських комісій АТ «КРЕДОБАНК» при наданні банківських послуг, страхових платежів на користь третіх осіб, їх розміру та порядку оплати.
Пунктом 9.5 кредитного договору передбачено, що шляхом підписання цього договору, позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування та загальною вартістю.
Відповідно до меморіальних ордерів від 22.01.2016 р. відповідач надав позивачці кредитні кошти у розмірі 196 290,70 грн.
В 2021 р. АТ «КРЕДОБАНК» звернувся до суду з позовом до Комунарського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2021 р. по справі №333/2811/21, позовні вимоги АТ «КРЕДОБАНК`до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволені. Рішення набуло законної сили 25.01.2022 р.
Відповідно до п. 3.1 вищевказаного кредитного договору, за надання послуг Позичальник сплачує Банку в порядку та строк, визначені тарифами Банку, наступні комісії: - за розгляд Анкети-Заяви на отримання кредиту, одноразово безоплатно; за переказ коштів з транзитного рахунку одноразово безоплатно; за видачу кредиту одноразово 3,49 % від суми кредиту.
Відповідно до виписки щодо руху коштів з кредитного рахунку, відкритого на підставі вищевказаного кредитного договору, позивачка сплатила відповідачу комісію за видачу кредиту у розмірі 6850,55 грн.
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 21.01.2016 р., що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) викладені наступні правові висновки.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
З аналізу пункту п. 3.1 спірного кредитного договору, вищевказаних правових норм та правових судових висновків, вбачається, що положення даного пункту оспорюваного кредитного договору від 21.01.2016 року щодо сплати позичальником комісії за видачу кредиту у розмірі 3,49% від суми кредиту на користь банку є нікчемними, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних положень закону не врахував, що умова договору (пункт 3.1) про сплату комісії за розгляд анкети-заяви на отримання кредиту, за видачу кредиту та за управління кредитом суперечить приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав.
У той же час у випадку підтвердження нікчемності правочину суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.
З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо положень договору, якими передбачене нарахування та сплата комісії за кредит, проте враховуючи, що такий правочин не підлягає визнанню недійсним, висновок суду про відмову у позові є правильним.
З огляду на вищевказане, з урахуванням того, що пункт оспорюваного кредитного договору від 21.01.2016 року щодо сплати позичальником комісії за видачу кредиту у розмірі 3,49% від суми кредиту на користь банку є нікчемним в силу вищевказаних Законів України та ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України, дані положення не підлягають визнанню недійсним в судовому порядку. Визнання нікчемних положень цього кредитного договору недійсними за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, в зв`язку з чим заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Вирішуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного висновку.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (дані правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).
Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з не вірним обранням позивачкою способу захисту прав, суд не застосовує позовну давність до заявлених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12,13, 141, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРЕДОБАНК», про визнання недійсним пункту 3.1 кредитного договору № 7104.08.00.2395 від 21.01.2016 р., укладеного між сторонами по справі, щодо сплати комісії за видачу кредиту у розмірі 3,49% від суми кредиту, з дати його укладення, залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складений 29.09.2022 р.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя І.Й.Наумова