Справа № 156/448/22
Провадження № 2/156/216/22
Рядок статзвіту № 69
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2022 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Малюшевської І. Є.,

за участю секретаря судового засідання Киці Л. Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження в залі суду смт. Іваничі цивільну справу № 156/448/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 - не з`явилася,

представник позивачки - не з`явився,

відповідач ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

І. Короткий виклад обставин справи

Позивачка ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мартинюка Д.В. звернулась до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, хоча не має інших утриманців, є працездатним, отримує дохід, а тому, як вважає, він може сплачувати вказаний нею розмір аліментів. Відтак, просить стягувати з відповідача в її користь аліменти у вказаному розмірі.

ІІ. Позиція учасників процесу

У матеріалах справи міститься заява від 25.08.2022 року від представника позивачки про здійснення розгляду справи без його участі та участі позивачки, підтримання позовних вимог у повному обсязі та прохання такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав частково та погодився сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі не більшому ніж 1500 грн щомісяця мотивуючи тим, що на даний час не працевлаштований, доходу немає та перебуває у пошуках роботи.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

02.08.2022 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, проведення розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

23.08.2022 року розгляд справи було відкладено у зв`язку із неприбуттям позивачки та її представника в судове засідання.

20.09.2022 року від представника позивачки - адвоката Мартинюка Д.В. надійшло клопотання про витребування у Головного управління Державної податкової служби України у Волинській області доказів: інформації щодо розміру нарахованих (виплачених, наданих) усіх доходів відповідача за період з березня 2022 року по даний час із наданням підтверджуючих документів. Також представник позивачки просить витребувати у Фермерського господарства «Ящук В.Н.» інформацію про те, чи перебуває/перебував відповідач у трудових/цивільно-правових відносинах з ФГ «Ящук В.Н.» з березня 2022 року до сьогодні, а також надати копії підтверджуючих документів (трудовий договір, наказ про прийняття на роботу/звільнення, ЦПХ/Договір/Угода про розірвання договору тощо); інформацію про розмір нарахованого (виплаченого, наданого) доходу (заробітної плати, премії, бонусів тощо) Фермерським господарством «Ящук В.Н.» ОСОБА_2 за період з березня 2022 року по даний час та надати довідку про доходи. Клопотання мотивоване неможливістю самостійно отримати та долучити до матеріалів справи вказані докази через те, що така інформація є конфіденційною і може бути відкрита тільки за запитом суду, що було вказано у наданих на відповідні адвокатські запити відповідях третіх осіб.

В судове засідання 27.09.2022 року позивачка та її представник не прибули.

27.09.2022 року від представника позивачки адвоката Мартинюка Д.В. надійшла заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника, підтримання позовних вимог у повному обсязі та прохання такі задовольнити.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Сторона позивача скористалася наданим правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявила клопотання про розгляд справи без її участі.

В судовому засіданні 27.09.2022 року було розглянуто клопотання представника позивачки адвоката Мартинюка Д.В. про витребування доказів та протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні такого. Вирішуючи таке клопотання, суд виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні було надано суду для огляду оригіналу його трудової книжки серії НОМЕР_1 , де останнім здійснено запис про його звільнення 30.06.2022 року з посади тракориста Фермерського господарства «Ящук В.Н.» згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відтак, судом встановлено, що відповідач з 01.07.2022 року у трудових відносинах із Фермерським господарством «Ящук В.Н.» не перебуває, у зв`язку з чим відпала необхідність у задоволенні клопотання представника позивачки.

ІV. Обставини справи, встановлені судом

З 20 жовтня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 20.08.2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.29-32).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтвержено копією свідоцва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.4).

Дитина сторін проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Павлівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області від 06.07.2022 року № б/н (а.с.9).

З позову вбачається, що відповідач ОСОБА_2 добровільно не надає кошти на утримання дитини.

Відповідач в судовому засіданні визнав позов частково та погодився сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі не більшому ніж 1500 грн щомісяця мотивуючи тим, що на даний час не працевлаштований і доходу немає; перебуває у пошуках роботи, відтак не має матеріальної можливості сплачувати аліменти в розмірі, вказаному у позові.

V. Застосоване судом законодавство

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Міжнародне законодавство регламентує, що:

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Сімейним кодексом України встановлено, що:

Частинами 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Змістом ст. 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Згідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 3 ст.181 Сімейного кодексу України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У ст. 182 Сімейного кодексу України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтями 183 та 184 Сімейного кодексу України передбачено способи стягнення аліментів: у частці від заробітку або у твердій грошовій сумі та підстави стягнення аліментів одним із таких способів. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Національне законодавство регламентує, що відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 1-3 ст. 181 Сімейного кодексу України).

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (ч. 1-2 ст. 184 СК України).

При визначенні розміру аліментів суд враховує встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2022 року 2100 грн, з 1 липня 2201 грн, з 1 грудня 2272 грн, та для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2022 року 2618 грн, з 1 липня 2744 грн, 1 грудня 2833 грн.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

VІ. Висновки суду

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Під час вирішення цієї справи по суті судом враховано стан здоров`я дитини: доказів про наявність хронічих захворювань або погіршення здоров`я матеріали справи не містять. Матеріальний стан дитини, який повністю залежить від добросовісного виконання батьками свого обов`язку щодо її матеріального забезпечення.

Судом враховується також матеріальне становище позивачки ОСОБА_1 , яка на даний час перебуває за кордоном та має на утриманні малолітню дочку ОСОБА_4 віком три роки, несе витрати на утримання останньої, забезпечує дитину лікуванням в разі потреби, займається її вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль.

Врахуванню також підлягає матеріальне становище та стан здоров`я відповідача, який не працевлаштований, доказів на підтвердження отримання статусу пошукача роботи суду не надав, однак працездатного віку, хронічних хвороб, інвалідності та протипоказань до виконання певного виду робіт немає, на утриманні інших дітей та непрацездатних осіб не має.

У постанові від 14.11.2018 року у справі № 463/3301-16-ц (провадження № 61-30050св18) Верховний Суд вказав, що матеріально-побутове забезпечення батьків ураховується судами, проте не є визначальним, а оцінюється в сукупності з іншими критеріями, зокрема сталення батьків до виконання своїх батьківським обов`язків, у тому числі обов`язків щодо виховання дитини, особистою прихильністю дитини до кожного з них, віком дитини, а також з огляду на найкраще забезпечення інтересів дитини.

Отже, сама по собі відсутність у відповідача ОСОБА_2 постійного доходу не може слугувати підставою для безумовного визначення судом розміру аліментів, на який він погоджується, оскільки такий, на переконання суду, не є необхідним та достатнім для забезпечення належного рівня матеріального утримання дитини.

Слід звернути увагу на те, що ОСОБА_2 звільнений з роботи ще з липня 2022 року, однак станом на день розгляду цієї справи як пошукач роботи у Службі зайнятості не зареєстрований, при цьому судом не встановлено наявності хронічних хвороб, інвалідності чи будь-яких об`єктивних причин неможливості працевлаштуватися чи виконувати певного виду роботи.

Разом з тим, при ухваленні рішення про стягнення аліментів, суд, насамперед, керується інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. Така позиція суду повністю відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у справі № 755/14148/18 від 25 вересня 2019 року.

Суд звертає увагу на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Також, судом враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дитини, що буде забезпечувати її нормальний розвиток, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, беручи до уваги усі наведені обставини та враховуючи визнання відповідачем позову частково, керуючись інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення, принципом розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що позов позивачки слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача на утримання спільної дитини аліменти в розмірі 3 500,00 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Саме такий розмір аліментів, на переконання суду, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, об`єктивно здатний забезпечити інтереси та потреби дитини, враховуючи також матеріальне становище відповідача (непрацевлаштований).

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки з позовом позивачка ОСОБА_1 звернулася 25.07.2022 року, аліменти на утримання дитини підлягають стягненню саме з цієї дати.

Слід також зазначити, що зі зміною матеріального чи сімейного стану платника або одержувача аліментів, або інших обставин, що мають значення, сторони мають право звернутися до суду з відповідною позовною заявою про зміну (зменшення або збільшення) розміру аліментів.

За приписами ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Виходячи з вимог ст. 430 ЦПК України, суд вважає, що слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

VIІ. Судові витрати

Відповідно до статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір стягується, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Із статті 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів.

З статті 141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , звільнення позивачки від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги щодо стягнення аліментів, тому суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави розмір судового збору, що є пропорційним до задоволеної частини вимог у сумі 694, 68 гривень.

Керуючись ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 430 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 коп щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.07.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розмір аліментів підлягає індексації відповідно до ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення».

Стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути із ОСОБА_2 у дохід держави судові витрати в розмірі 694 (шістсот дев`яносто чотири) гривні 68 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони та учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Мартинюк Дмитро Вікторович, вул. Ковельська, 2, оф. 5, м. Луцьк, Волинська область, 43016;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з перебуванням головуючого судді на листку непрацездатності з 03.10.2022 року по 07.10.2022 року включно, повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2022 року.

Суддя І. Є. Малюшевська