Справа №569/5787/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов Микола Михайлович, про визнання договору недійсним та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов М.М., в якому просила визнати недійсним договір дарування від 02 лютого 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. за реєстровим номером №47, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також рішення приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Філіпова М.М. №63212626 від 02 лютого 2022 року щодо державної реєстрації прав власності на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Позовну заяву мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 єдиним спадкоємцем є вона, його рідна сестра. Після відкриття спадщини, їй стало відомо, що до складу спадкової маси входить житлова квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно виявлених у покійного документів, право власності на таку квартиру покійний набув на підставі договору дарування від 13 березня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори за реєстровим номером №2-289. Вказане нерухоме майно покійним спадкодавцем було отримано як дарунок від його колишньої дружини ОСОБА_3 в ході вирішення питання про поділ спільного майна після припинення шлюбних відносин. Однак, за свого життя право власності на таке майно покійний у Державному реєстрі речових прав не зареєстрував. Разом із тим, як вбачається із положень вищезгаданого договору дарування, право власності на цілу квартиру у обдарованого (покійного ОСОБА_4 ) виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору, а тому покійний ОСОБА_4 вважається таким, що набув права власності на спірну квартиру.

Однак, після смерті ОСОБА_4 , його колишня дружина ОСОБА_3 скориставшись тим, що ОСОБА_4 не було проведено реєстрацію права власності на квартиру, вчинила дії щодо проведення реєстрації права власності по такій квартирі за собою. І в подальшому, 02 лютого 2022 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. було посвідчено договір дарування №47, за яким ОСОБА_3 подарувала для брата ОСОБА_2 вищевказану житлову квартиру.

За таких умов, позивач вважає, що ОСОБА_3 , будучи обізнаною, про те, що вищевказана квартира їй не належить, а належить покійному ОСОБА_4 та є складовою спадкової маси, що залишилася після його смерті, вчинила дії щодо протиправного привласнення та відчуження такого майна, шляхом укладення договору дарування із ОСОБА_2 . При цьому, позивач, будучи єдиним спадкоємцем покійного ОСОБА_4 , має право на захист спадкової маси, що залишилася після його смерті шляхом визнання правочинів щодо відчуження ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 житлової квартири недійсним.

Позивач та її представник в підготовче засідання не з`явилися жодного разу, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце його проведення, що підтверджується розпискою представника позивача ОСОБА_5 20 вересня 2022 року представник позивача ОСОБА_5 подав заяву, в якій просив розгляд справи здійснити без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а також в зв`язку з тим, що відповідач визнав позов в повному обсязі, просить судові витрати залишити за позивачем та з відповідача не стягувати.

Відповідач та його представник в підготовче засідання не з`явилися жодного разу, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце його проведення, що підтверджується розпискою представника позивача ОСОБА_6 20 вересня 2022 року відповідач подав заяву про визнання позову, в якій вказав, що позов визнає, погоджується припинити своє право власності у зв`язку з визнанням договору недійсним. Судові витрати просить покласти на позивача.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов М.М. також в підготовче засідання не з`явився жодного разу, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце його проведення. Про причини неявки суд не повідомив, пояснення третьої особи не подав.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2022 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , в зв`язку з тим, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Частиною третьою статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо наявності законних підстав для визнання позову відповідачем та задоволення позову у зв`язку з цим, суд враховує наступне.

Як встановлено судом, 13 березня 2001 року між ОСОБА_3 , як дарувателем, та ОСОБА_4 , як обдарованим, укладено договір, згідно якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар належну дарувателю на праві приватної власності цілу квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В п. 9 даного договору вказано, що право власності на цілу квартиру у обдарованого виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Договір посвідчено 13 березня 2001 року державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори Василютою Л.А., зареєстровано в реєстрі за р. №2-289.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 24 листопада 2021 року, серії НОМЕР_1 .

02 лютого 2022 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. за №47, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №63212626 і зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №300368454 від 18 лютого 2022 року.

Як вказує позивач, і що не заперечується відповідачем, ОСОБА_3 , враховуючи, що ОСОБА_4 за життя не зареєстрував право власності на спірну квартиру, повторно, після його смерті, вчинила дії щодо проведення реєстрації права власності по такій квартирі за собою і в подальшому, 02 лютого 2022 року подарувала її ОСОБА_2 .

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Як зазначав Верховний Суд у справі № 405/1820/17, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільне законодавство не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц та постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц і від 04 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц.

У постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 761/14760/19 Верховний Суд дійшов висновку, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв?язку з цим заінтересованість має місце в оспорюваному договорі якщо: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть поновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції.

Зміст частини третьої статті 215 ЦК України встановлює, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов?язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 908/3326/19).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними

в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору

з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що 13 березня 2001 року між ОСОБА_3 , як дарувателем, та ОСОБА_4 , як обдарованим, укладено договір, згідно якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар належну дарувателю на праві приватної власності цілу квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Як стверджує позивач вона є його єдиним спадкоємцем і претендує на спадкове майно. Натомість, після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 відчужила спірну квартиру ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. за №47. Однак, станом на 02 лютого 2022 року договір, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , був чинний, не припинений (розірваний) за взаємною згодою чи в односторонньому порядку. Відтак, 02 лютого 2022 року ОСОБА_3 не могла розпоряджатися спірною квартирою, так як не була її власником.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , як заінтересованої особи майнові інтереси якої відносно квартири АДРЕСА_2 порушені оспорюваним договором, слід задовольнити в частині визнання недійсним договору дарування, укладеного 02 лютого 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згідно з вимогами ч. 1 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, і скасувати рішення приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Філіпова М.М. №63212626 від 02 лютого 2022 року щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , відповідно до вимог ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що має наслідком припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідача ОСОБА_2 і задовольняє позов.

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Разом з тим, в заяві від 20 вересня 2022 року представник позивача ОСОБА_5 просить судові витрати залишити за позивачем та не стягувати їх з відповідача, а тому суд не здійснює розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов Микола Михайлович, про визнання договору недійсним та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений 02 лютого 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим Миколою Михайловичем, зареєстрованим в реєстрі за №47.

Скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Філіпова Миколи Михайловича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63212626 від 02 лютого 2022 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач - Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філіпов Микола Михайлович, місцезнаходження: вул. Набережна, буд. 28, м. Рівне.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2022 року

Суддя О.О. Першко