21.09.2022 Справа № 227/186/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лукач О.П.

за участю секретаря Строкан В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вишгород у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2022 року позивач звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 22 квітня 2012 року позивач придбав у відповідача автомобіль марки Dacia Solenza, державний номерний знак НОМЕР_1 , про що надав відповідну розписку про отримання грошових коштів за проданий автомобіль. Після укладання угоди відповідачем було передано позивачу ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрації транспортного засобу. Договір купівлі-продажу автомобіля нотаріальну не було посвідчено, оскільки відповідач обіцяв переоформити транспортний засіб на позивача протягом 2012 року. Оформлення транспортного засобу повинно було відбуватись за кошти відповідача, в нього коштів на той час не було. На неодноразові пропозиції вчинити вказані дії, відповідач зволікав, а згодом його телефон взагалі перестав відповідати. Вказаний транспортний засіб належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого ВРЕР м.Харцизська при УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області виданого 26 січня 2011 року. Станом на теперішній час місто Харцьзськ є територією яка непідконтрольна українській владі, що викликає труднощі у переоформленні транспортного засобу. З часу придбання вказаного транспортного засобу, він знаходиться у володінні та користуванні позивача та він має намір зняти транспортний засіб з реєстраційного обліку та поставити на облік на своє ім`я. Разом з тим, юридичним власником автомобіля є відповідач. Після фактичного отримання транспортного засобу, позивач відкрито володіє ним, повністю його утримує, дбає, проводить ремонти та страхує вказаний транспортний засіб. Згідно експертного висновку № 12-03 від 1 грудня 2021 року ринкова вартість автомобіля складає 42035,34 гривень. Позивач, посилаючись на положення статей 328, 344 ЦК України, просить визнати за ним право власності на автомобіль марки Dacia Solenza, 2003 року випуску, зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований в ВРЕР міста Харцизська при УДАЇ ГУ МВС України в Донецькій області, виданого 26 січня 2011 року, на ім`я ОСОБА_2 , за набувальною давністю.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня

2022 року витребувано з Міністерства соціальної політики України інформації з Єдиної інформаційної бази даних про взятих на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, відомості щодо відповідача.

Після виконання вимог частини шостої, восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 4 лютого 2022 року зазначену цивільну справу передано за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29 квітня 2022 року прийняти до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження. Судове засідання призначено на 13 липня 2022 року о 12:00.

Згідно правил частини шостої статті 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог статті 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

30 червня 2022 року до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Судове засідання, призначене на 13 липня 2022 року не відбулося, у зв`язку із перебуванням головуючого судді Лукач О.П. у відпустці. Наступне судове засідання призначено на 11:00 21 вересня 2022 року.

23 серпня 2022 року до суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

У судове засідання сторони не з`явились.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності сторін, суд враховує заяви позивача про розгляд справи без його участі, а також те, що у порядку частини одинадцятої статті 128 ЦПК України відповідач вважається таким, що повідомлений про день, час та місце розгляду справи шляхом розміщення на офіційному сайті суду оголошення про його виклик у судове засідання, призначене на 21 вересня

2022 року.

Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до положень часини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Отже, цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у таких правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно правового змісту положень статей 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що згідно розписки 22 квітня 2012 року ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 отримав 4000 тисячі доларів від ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_4 , за автомобіль Dacia Solenza, кузов № VIN НОМЕР_5 , двигун № VIN НОМЕР_5 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , марки Dacia, моделі Solenza, номер шасі НОМЕР_5 , зеленого кольору, 2003 року висновку, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником є ОСОБА_2 .

З наданої суду копії полісу № АВ/6990148 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії з 18 травня 2012 року до 17 травня 2013 року, убачається, що страхувальник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застрахував транспортний засіб марки Dacia Solenza, 2003 року випуску, кузов № НОМЕР_5 , державний номерний знак НОМЕР_1 .

Як убачається із копії паспорта позивача та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА у Ленінському районі міста Донецька ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та йому присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_6 .

Суду надано копію паспорту відповідача ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Із довідки від 12 січня 2015 року № про взяття на облік, особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої ОСОБА_1 , встановлено, що він перемістився з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_3 .

Суду в якості доказу надано: копію полісу № АЕ/3934423 строк дії з 17 травня

2015 року до 16 травня 2016 року; копію полісу № АК/6419426 строк дії з 17 травня

2017 року до 16 травня 2016 року; копію полісу № АК/9330943 строк дії з 17 травня

2018 року до 16 травня 2019 року.

Крім того, суду надані копії нарядів-заказів відповідно до яких ОСОБА_1 проводив ремонт транспортного засобу Dacia Solenza, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Згідно експертного висновку № 12-03 від 15 грудня 2021 року ринкова вартість автомобіля Dacia Solenza, державний номерний знак НОМЕР_1 на теперішній час становить 42035,34 гривень.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Згідно статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно статті 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Позивач в позовній заяві зазначає, що він передав відповідачу відповідну суму коштів за придбання спірного транспортного засобу, фактично заключивши усний договір купівлі-продажу транспортного засобу, який був укладений з порушенням чинного на дату його укладення законодавства і позивач про це знав (повинен був знати), і в цьому випадку про добросовісність не йдеться, оскільки помилка в розумінні закону не веде до добросовісності володіння транспортним засобом.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Слід також зазначити, що відповідно до Правил дорожнього руху України власником транспортного засобу є фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи.

Законом України «Про дорожній рух» та Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) пов`язують перехід права власності на рухоме майно автомобіль шляхом зняття автомобіля з реєстрації та реєстрацію (перереєстрацію) його на нового власника.

Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів встановлена відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388(надалі Порядок №1388).

Відповідно до пункту восьмого Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення,митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Проте, позивач після передачі йому транспортного засобу не вчинив жодних дій, направлених на перереєстрацію транспортного засобу, набуття ним права власності на автомобіль, не оформив договір купівлі-продажу чи інший документ, що підтверджував би його право власності на вказане майно у передбаченому законом порядку.

Крім цього, що стосується наявних у матеріалах справи полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, наряд-заказів як доказу постійного користування автомобілем, то укладення позивачем даних полісів жодним чином не підтверджує той факт, що він користувався спірним автомобілем на законних підставах у період 2012 року по теперішній час.

Доводи позивача, що відповідач не звертався з вимогою про повернення транспортного засобу, а у свою чергу позивач позбавлений права розпоряджатися на свій розсуд автомобілем, є безпідставними, оскільки усна доповленність та розписка про отримання коштів за транспортний засіб на володіння, користування та розпорядження автомобілем, без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю розписку отримала.

Таким чином, судом встановлено, що позивач був обізнаний щодо власника спірного транспортного засобу, а тому на момент заволодіння цим майном не міг вважати його своїм, в зв`язку з чим володіння позивача транспортним засобом не може бути визнано добросовісним в розумінні вимог положень статті 344 ЦК України, оскільки добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння чужим майном, а обставини, у зв`язку із якими виникло володіння чужою річчю, не повинні давати найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Крім цього, як зазначає сам позивач, він користувався спірним транспортними засобом на підставі усної домовленості, тобто за волею його власника, що виключає складову безхазяйності речі, а відкритість і безперервність користування рухомим майном також не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, беручи до уваги, що позивачем не доведені підстави, передбачені вищевказаними нормами права для набуття права власності на рухоме майно, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності в нього правових підстав щодо володіння спірним рухомим майном, а відповідно й наявності добросовісності та безтитульності такого володіння, а тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 11-16, 316, 317, 328, 344 ЦК України, статтями 3,4, 10, 12, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 274-279, 354, 355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовну ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 26 вересня 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя О.П. Лукач