УХВАЛА

про відмову

Справа № 495/5790/22

Номер провадження 2-з/495/72/2022

20 вересня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово судді Анісімової Н.Д.,

із участю секретаря судового засідання Коліниченко Н.О.,

розглянувши матеріали справи за заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку та іншого майна об`єктом права спільної власності подружжя та визнання права власності на частку майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку та іншого майна об`єктом права спільної власності подружжя та визнання права власності на частку майна.

16.09.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, відповідно до якої просить суд застосувати заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначено наступне, так 08.08.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 у якій просить суд визнати, що житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Daewoo Lanos» державний номер НОМЕР_1 є об`єктами права спільної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути Ѕ вартості автомобіля марки «Daewoo Lanos» державний номер НОМЕР_1 . Заявниця вказує, що одразу після реєстрації шлюбу з відповідачем вони стали сумісно проживати в житловому будинку АДРЕСА_1 , який належав батькам чоловіка. Вказаний житловий будинок знаходився в аварійному стані та потребував капітального ремонту, оскільки тривалий час в ньому ніхто не мешкав. Родичи відповідача повідомили нас про те, що у вищевказаному житловому будинку нам необхідно зробити ремонт після чого ми можемо в ньому проживати, про дану пропозицію позивачка повідомила своїх батьків нащо ті надали згоду. Заявниця разом з відповідачем з допомогою її батьків провели косметичний ремонт в двох кімнатах у яких стеля не впала та почали проживати у будинку, більш того на протязі всього часу проживання ми поступово проводили ремонт всього будинку. У 2008 році відповідачу разом з його мамою та сестрами необхідно було вступати у спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 , проте мати чоловіка ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_4 відмовилися від своєї частки на житловий будинок на користь відповідача. Друга сестра відповідача ОСОБА_5 також відмовилась від своєї частки на вищезазначений житловий будинок, однак з умовою виплатити її частку у розмірі 10 000 грн, нащо заявниця погодилася. Так, на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.04.2008 року відповідач вступив у спадщину та суд визнав за ним право власності на житловому будинку АДРЕСА_1 . Заявниця зазначає, що усі витрати по вступу у спадщину через суд, звернення до нотаріуса, а також виплати 10 000 грн сестрі відповідача, було здійснено з спільного сімейного бюджету. Починаючи з 2004 року по 2020 рік подружжям було проведено повний капітальний ремонт житлового будинку, шляхом вчинення низки ремонтних робіт, що в кінцевому результаті зробили його придатним та комфортним для проживання сім`ї, враховуючи даний факт заявниця вважає, що збільшення вартості майна внаслідок спільних затрат з відповідачем, суттєво поліпшили якісні характеристики житлового будинку та споруд, а тому є об`єктом спільної власності подружжя на яке вона має право власності у розмірі Ѕ частки. Крім того, заявниці стало відомо, що відповідач збирається продати житловий будинок без її згоди незважаючи на те, що крім неї та відповідача у будинку зареєстровані спільні діти, більш того, як зазначає заявниця спільну дочку ОСОБА_6 позивач взагалі вигнав з будинку та робить всі дії направленні на відчуження спільно майна.

Надавши належну правову оцінку підставам, якими заявниця обґрунтовує подану ним заяву, суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що предметом позову є визнання нерухомого та рухомого майна та визнання право власності на Ѕ частки майна.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідно до ч.1 ст. 150 ЦПК Українизакріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Верховний Суд у постанові від 11.05.2022 у справі № 317/2155/21 навів наступні висновки: «Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову, однак їх одночасне застосування не відповідає вимогам закону.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб`єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб`єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції). Таким чином накладення арешту на вказане нерухоме майно позбавить власника можливості користуватися вказаним майном, що є порушенням його прав. Однак не накладення заборони саме на користування майном, жодним чином не вплине на виконання рішення суду.

Диспозиція статей 149-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача.

З приписів норм цивільно-процесуального законодавства України вбачається, що процесуальне законодавство обумовлює допустимість застосування заходів із забезпечення позову наявністю обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову застосовується як засіб запобігання можливим порушенням майнових чи охоронюваних законом інтересів особи.

Ураховуючи, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь позивача, які мають бути співмірними з негативними наслідками, що можуть настати від вжиття цих заходів, а також конкретні обставини справи, Верховний Суд вказав, що достатнім та ефективним способом забезпечення позову є заборона відчуження спірного нерухомого майна, в зв`язку з чим визнав оскаржувану ухвалу апеляційного суду в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій, пов`язаних з переходом права власності на спірне нерухоме майно (відчуження) законною та обґрунтованою та скасував її в частині накладення арешту на спірне майно, яку таку, що не відповідає вимогам закону».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що забезпечення позову обраним позивачем шляхом у даному випадку суперечить вимогам закону, а тому у задоволені заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 149-154, 258, 272, 353 Цивільного процесуального кодексу України,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку та іншого майна об`єктом права спільної власності подружжя та визнання права власності на частку майна, шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання ухвали до суду першої інстанції. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Суддя Анісімова Н.Д.