Номер провадження: 22-ц/813/4435/22
Справа № 522/7348/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Поворозко І.Ю.,

переглянувши справу №522/7348/16-ц за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2016 року у складі судді Бойчука А.Ю., -

в с т а н о в и в :

Позивач Одеський державний університет внутрішніх справ, звернувшись 27 квітня 2016 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України від 20 грудня 1990 року №565-ХП «Про міліцію» проходив службу в органах внутрішніх справ з 18 серпня 2008 року по 22 квітня 2013 року. У 2008 році був зарахований курсантом Одеського державного університету внутрішніх справ, поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового утримання у відповідності до наказу від 18 серпня 2008 року №139 о/с. Комар Я.В. закінчив Одеський державний університет, отримав диплом фахівця, був відряджений для подальшого проходження служби до УМВС України у Вінницькій області згідно наказу ОДУВС від 23 червня 2012 року №64 о/с. Згідно наказу начальника ГУМВС України в Одеській області №169 о/с від 22 квітня 2013 року ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ за п.64 «Ж» (за власним бажанням). У порушення вимог статті 18 Закону України «Про міліцію» ОСОБА_1 добровільно не відшкодував витрати, понесені університетом на його навчання. Позивач Одеський державний університет внутрішніх справ просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 витрати на навчання в сумі 30710,30 грн. (а.с.2-3).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року відкрито провадження у справі (а.с.33).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2016 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського державного університету внутрішніх справ витрати на навчання в сумі 30710,30 грн., витрати на сплату судового збору в сумі 1378,00 грн. (а.с.53-55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер у віці 27 років (а.с.83).

Спадкову справу №71/2019 до майна померлого ОСОБА_1 заведено приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вірською А.І.; спадкоємцем після смерті ОСОБА_1 є брат ОСОБА_3 (а.с.64).

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 2 жовтня 2020 року заяву в.о.начальника Тростянецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Репенко О.С. про заміну сторони виконавчого провадження задоволено; замінено у виконавчому провадженні №62463353 щодо примусового виконання виконавчого листа №522/7348/16-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 11 серпня 2016 року, сторону виконавчого провадження, а саме боржника ОСОБА_1 на його правонаступника боржника ОСОБА_3 як спадкоємця, який прийняв спадщину (а.с.71-75).

21 вересня 2021 року представником ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2016 року (а.с.129-132).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у зверненні до суду з пропуском строку позовної давності, у виконанні ОСОБА_1 обов`язку по трирічному перебуванню на службі, оскільки у стаж підлягає врахуванню проходження військової служби під час мобілізації на особливий період), у розгляді справи за відсутності належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, так як у період з 30 січня 2016 року по 1 липня 2017 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за контрактом.

У відзиві (поясненні) на апеляційну скаргу Одеський державний університет внутрішніх справ заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що строк позовної давності при зверненні до суду дотримано, так як ОСОБА_1 був звільнений із органів внутрішніх справ 22 квітня 2013 року, після чого у нього виник обов`язок відшкодувати витрати, понесені державою у зв`язку із його утриманням під час навчання, днем звернення до суду за судовим захистом є 22 квітня 2016 року, тобто дата направлення позовної заяви поштою. ОСОБА_1 про розгляд справи повідомлявся за адресою реєстрації його місця проживання, яке він не змінив після звільнення зі служби, та за місцем його фактичного проживання, яке значилось в матеріалах особової справи, у розпорядженні суду є рекомендовані повідомлення про вручення направлених за даними адресами повісток. Проходження військової служби не є тотожним проходженню служби в органах внутрішніх справ та не звільняє особу, в даному випадку її спадкоємця, від обов`язку відшкодувати кошти, витрачені державою на утримання особи під час навчання, якщо остання звільнилася зі служби в органах внутрішніх справ, не відпрацювавши встановленого трирічного терміну перебування на службі в органах внутрішніх справ.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та закриття провадження у справі з огляду на наступне.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, перш за все цивільних, господарських та адміністративних між собою. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною 1 статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядали в порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена і в частині 1 статті 19 ЦПК України, що набрав чинності з 15 грудня 2017 року.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України в редакції Закону України від 6 липня 2005 року №2747-ІУ до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлений інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 КАС України 2005 року було визначено, що справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 4 КАС України 2005 року юрисдикція адміністративних судів поширювалася на всі публічно-правові спори, крім спорів, до яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною 3 статті 6 КАС України 2005 року передбачалось, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-ХП «Про міліцію», чинного на час виникнення спірних правовідносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону №565-ХП працівник міліції був представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба вважалась публічною.

Відповідно до статті 18 Закону №565-ХП підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснювалась на підставі договору про навчання, який укладався між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджувало Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі №723/18/17 (провадження №14-563цс18) зробила висновок, що спори, пов`язані з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття та посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративного судочинстві в силу вимог статті 17 КАС 2005 року (статті 19 КАС України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-УШ), якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 липня 1950 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що поняття «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, яку регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Із урахуванням наведеного правовідносини, які виникли між сторонами у справі, були адміністративно-правовими, тому справа підлягала розгляду за правилами адміністративного судочинства; розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, суд діяв не як суд, встановлений законом.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Отже, у справі, що переглядається, наявні підстави, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства), що має наслідком скасування судового рішення та закриття провадження у справі відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 374, частини 1 статті 377 ЦПК України.

Справу призначено до розгляду на 6 жовтня 2022 року; інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада»; учасники справи повідомлені про дату, час і місце розгляду справи та надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Датою ухвалення призначеного у судове засідання на 6 жовтня 2022 року рішення судом апеляційної інстанції відповідно до положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.4 ч.1 ст.374, ст.ст.377, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Конякіна Михайла Сергійовича в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2016 року скасувати.

Провадження в справі за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2022 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

Є.С.Сєвєрова