ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4011/22Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/800/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/4011/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 липня 2022 року за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування завданої моральної шкоди, постановленого суддею Братасюком В.М., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в сумі 30 000 гривень, завданої неправомірними діями працівників поліції внаслідок притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Позивач вказував, що працівниками патрульної поліції Тернопільської області було винесено постанову ДП18 №501956 від 10.03.2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та накладене адміністративне стягнення в сумі 425 гривень.

Стягнення було накладене за ч.6 ст. 121, ч.1 ст. 126 КУпАП, оскільки за поясненнями патрульного поліцейського позивач, 10 березня 2020 року о 23 год. 05 хв. в м. Тернополі про проспекту Злуки керував ТЗ Ваз 2121 з неосвітленим заднім номерним знаком в темну пору доби, а також не мав полісу обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 2.9 (в) та п.2.1. Правил дорожнього руху України

Постанова не набрала законної сили, та була оскаржена позивачем до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Рішенням суду від 4.04.2020 року у справі № 607/5182/20, позов ОСОБА_1 задоволено частково, постанову патрульного поліцейського скасовано, а справу про адміністративне правопорушення направлено на новий розгляд в Управління патрульної поліції Тернопільської області.

При новому розгляді, працівниками патрульної поліції Тернопільської області було винесено постанову НК №543339 від 07.05.2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та повторно накладене адміністративне стягнення в сумі 425 гривень.

Рішенням суду від 21.07.2020 року у справі №607/8101/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області ДПП задоволено, а постанову патрульного поліцейського від 07.05.2020 року скасовано та провадження у справі закрито. Апеляційної скарги на рішення суду у адміністративній справі не подавалося учасниками.

Позивач мотивував позов тим, що внаслідок неправомірних дій працівників патрульної поліції, які полягали у безпідставному притягненні його до адміністративної відповідальності за ч.6 ст. 121, ч.1 ст. 126 КУпАП, позивачу було завдано значної моральної шкоди, що мало прояв у стражданнях, пов`язаних з порушенням нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, постійні переживання стосовно притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 30 000 гривень відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення у даній справі, яким задовольнити позовні вимоги .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не проаналізував постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди , відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин та прийшов до помилкового висновку, до того, що самостійною підставою автоматичного виникнення в особи права на отримання морального відшкодування є скасування двох постанов Департаменту патрульної поліції.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент патрульної поліції зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки доводи, зазначені в ній щодо скасування рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2022 року є безпідставними та необгрунтованими.

Твердження позивача, що працівниками управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції 10 березня 2020 року було неправомірно винесено відносно нього постанову про адміністративне правопорушення є необгрунтованими, оскільки відсутнє рішення суду, яким би дії поліцейських були визнані протиправними.

Враховуючи, що патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність та органом досудового розслідування, стаття 1176 ЦК України не підлягає застосуванню у даній справі. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Окрім того, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, не є свідченням незаконності дій працівника патрульної поліції, та підтавою для відшкодування моральної шкоди. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди, його вину та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою в деліктних правовідносинах.

Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи.

Представники Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явились, колегія вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, згідно приписів ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із тих обставин, що позивач не надав належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди, а посилання позивача на обґрунтування завданої моральної шкоди - необхідність звернення його до суду, не можуть бути належною правовою підставою для її відшкодування відповідачами.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що працівниками патрульної поліції Тернопільської області було винесено постанову ДП18 №501956 від 10.03.2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та накладене адміністративне стягнення в сумі 425 гривень.

Стягнення було накладене за ч.6 ст. 121, ч.1 ст. 126 КУпАП, оскільки за твердженням патрульного поліцейського позивач, 10 березня 2020 року о 23 год. 05 хв. в м.Тернополі про проспекту Злуки керував ТЗ Ваз 2121 з неосвітленим заднім номерним знаком в темну пору доби, а також не мав полісу обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 2.9 (в) та п.2.1. Правил дорожнього руху України

Постанова не набрала законної сили, та була позивачем оскаржена до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Рішенням суду від 14.04.2020 року у справі № 607/5182/20, позов ОСОБА_1 задоволено частково постанову патрульного поліцейського скасовано, а справу про адміністративне правопорушення направлено на новий розгляд в Управління патрульної поліції Тернопільської області.

При новому розгляді, працівниками патрульної поліції Тернопільської області було винесено постанову НК №543339 від 07.05.2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та повторно накладене адміністративне стягнення в сумі 425 гривень.

Рішенням суду від 21.07.2020 року у справі №607/8101/20, адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області ДПП задоволено, а постанову патрульного поліцейського від 07.05.2020 року скасовано та провадження у справі закрито. Апеляційної скарги на рішення суду у адміністративній справі не подавалося учасниками.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з вимогами ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 56 Конституції України гарантує кожному право на на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Ст. 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я . 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відсутність хоча б одного з означених елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди, його вину, та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою в деліктних правовідносинах.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України).

Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що завдана йому відповідачем шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою зі сторони працівників патрульної поліції котрі упереджено до нього поставилися, йому було відмовлено в реалізації права на захист, він відчув повну безпомічність перед посадовими особами органів державної влади, що підірвало віру у можливість захисту інтересів правовими методами.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, свої вимоги позивач підтверджує власними поясненнями та копіями постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.04.2020 року у справі № 607/5182/20 та від 21.07.2020 року у справі №607/8101/20.

Позивач скористався встановленими законом процедурами доведення своєї позиції при розгляді справи про адміністративне правопорушення, так і в судовому розгляді у суді. У результаті розгляду його адміністративного позову органом судової влади ухвалене рішення про задоволення позову та скасовано постанову, винесену іншим органом владних повноважень, що підставно прийнято судом як достатня моральна сатисфакція шкоди.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки заявником не надано доказів у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що судом безпідставно не застосовано положень постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року, відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, колегія суддів до уваги не бере, оскільки відповідно до п. 9 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Однак, позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно власними поясненнями, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та її розмір. Жодних підтверджень та обґрунтувань, стосовно завданої йому моральної шкоди та визначення розміру її компенсації до позовної позивачем не доведено ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 липня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 вересня 2022 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.