Справа № 199/4185/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючої судді Руденко В.В., за участю секретаря Божко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, стягувач: акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», -

ВС Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із даною заявою, в якій посилалась на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасовано. Позові вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №DNUGGK70470148 від 07 лютого 2007 року станом на 06 березня 2015 року у розмірі 22 313,19 доларів США, яка складається із: заборгованість за кредитом - 19809,30 доларів США.; заборгованість за відсотками - 2079,13 доларів США.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 260,62 доларів США.; заборгованість по пені - 3 758 грн. 81 коп. Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" судовий збір у розмірі по 4567 грн. 50 коп. з кожної.

У забезпечення кредитного договору між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком ПРИВАТБАНК було укладено договір іпотеки від 07 лютого 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Ліаною Леонідівною, зареєстрований у реєстрі №242. Предметом іпотеки виступила квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана позивачем на підставі Договору купівлі-продажу від 07 лютого 2007 року, зареєстрованим у реєстрі № 236.

24.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Ліаною Леонідівною було внесено зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 24,1 кв.м., житловою площею 11,8 кв.м., згідно яких право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване за ПАТ КБ ПРИВАТБАНК.

На момент звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме 24.10.2016 року була чинною ст. 36 Закону України "Про іпотеку" з нормою в такій редакції: після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотеко держателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Тобто до 04.02.2019 у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання ставали недійсними. Таким чином, з 24.10.2016 року після вирішення спору позивачем у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, мали припинитися будь-які вимоги іпотекодержателя до боржника.

Якщо звернення стягнення відбулося до 04.02.2019, зобов`язання вважаються припиненими незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки суму боргу та чи міститься в договорі якась окрема умова щодо цього. Враховуючи той факт що звернення стягнення відбулося до 04.02.2019, а саме 24.10.2016 року, необхідно застосувати ст. 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на дату звернення стягнення.

Заявник звернувся до суду з підстав, що борг вже не існує, але є ще один виконавчий документ, який стосується стягнення коштів в рахунок погашення того ж самого погашеного боргу.

Виконавчий лист від 15.02.2022 №199/4185/15, виданий Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська, було прийнято до виконання Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 17.06.2022 року та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 69257315.

Враховуюче той факт, що 24.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Ліаною Леонідівною було внесено зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 24,1 кв.м., житловою площею 11,8 кв.м., згідно яких право власності на іпотечне нерухоме майно було зареєстроване за ПАТ КБ ПРИВАТЕАНК, борг вже не існує, але є ще один виконавчий документ, який стосується стягнення коштів в рахунок погашення того ж самого погашеного боргу.

У зв`язку з викладеним заявник просила суд визнати виконавчий лист № 199/4185/15, виданий 15.02.2022 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська боржник - ОСОБА_1 , про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №DNUGGK70470148 від 07.02.2007 року станом на 06 березня 2015 року у розмірі 22313,19 доларів США, таким, що не підлягає виконанню.

У судове засідання заявник та заінтересована особа не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 07.02.2007 року було укладено кредитний договір № DNUGGK70470148, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у в розмірі 27140,00 доларів США на термін до 07.02.2027 року.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У забезпечення кредитного договору між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком ПРИВАТБАНК було укладено договір іпотеки від 07 лютого 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Орловим О.А, зареєстрований у реєстрі №242 Предметом іпотеки виступила квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана позивачем на підставі Договору купівлі-продажу від 07 лютого 2007 року, зареєстрованим у реєстрі № 236.

07 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року позові вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №DNUGGK70470148 від 07 лютого 2007 року станом на 06 березня 2015 року у розмірі 22 313,19 доларів США, яка складається із: заборгованість за кредитом - 19809,30 доларів США.; заборгованість за відсотками - 2079,13 доларів США.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 260,62 доларів США.; заборгованість по пені - 3 758 грн. 81 коп. Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" судовий збір у розмірі по 4567 грн. 50 коп. з кожної.

15.02.2022 року по справі Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчі листи.

24.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Ліаною Леонідівною на підставі договорі іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно яких право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстроване за ПАТ КБ ПРИВАТБАНК.

Згідно з частиною першою статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчі листи в електронній формі викладаються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, оприлюднюються в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), та підписуються електронним підписом судді (у разі колегіального розгляду - електронними підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).

Відповідно до частин першої, другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені вище підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До процесуальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року (далі - Закон № 2478-VII), визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

- боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

- боржником - юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції Закону № 2478-VII фактично - частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку») є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17 та були застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, а також у постанові від 03.08.2022 року у справі № 756/10266/15-ц (провадження № 61-1710 св22).

А отже, у зв`язку з вищевикладеним суд вважає за необхідне задовольнити заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа, виданого 15.02.2022 року по цивільній справі № 199/4185/15про стягнення заборгованості за кредитним договором DNUGGK70470148 від 07 лютого 2007 року в розмірі 22 313,19 доларів США таким, що не підлягає виконанню, стягувач: акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», боржник: ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 432,446 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, стягувач: акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,- задовольнити .

Визнати виконавчий лист № 199/4185/15, виданий 15.02.2022 року по цивільній справі № 199/4185/15 про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №DNUGGK70470148 від 07 лютого 2007 року станом на 06 березня 2015 року у розмірі 22 313,19 доларів США, яка складається із: заборгованість за кредитом - 19809,30 доларів США.; заборгованість за відсотками - 2079,13 доларів США.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 260,62 доларів США.; заборгованість по пені - 3 758 грн. 81 коп., боржник ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Суддя В.В. Руденко