Дата документу 27.09.2022 Справа № 334/2003/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2003/18 Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/725/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» вересня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Запорізької обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у справі за позовом Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Салтан Валерія Валеріївна, про визнання рішення протиправним, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року Запорізька місцева прокуратура №3 Запорізької області (після зміни найменування - Дніпровська окружна прокуратура міста Запоріжжя Запорізької області) звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнило, в інтересах Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Салтан В.В., про визнання рішення протиправним, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що Запорізькою місцевою прокуратурою № 3 встановлено, що у провадженні СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження №0000090 від 11.09.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

У ході розслідування кримінального провадження з`ясовано, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. зареєстровано право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 19.01.2012 року, оформленого від імені районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району (на цей час районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В., зареєстрованого за № 723, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрованого за №388, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_2 вищезазначену квартиру.

З інформації, наданої районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району, встановлено, що адміністрація рішення про приватизацію вищезазначеної квартири не приймала та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , серія САК № 648772 від 19.01.2012 року не видавала.

Свідоцтво про право власності №34 видано 23.01.2012 року на іншу адресу та на іншого власника, а вищезазначений об`єкт нерухомості належить територіальній громаді м. Запоріжжя. Як орган приватизації районна адміністрація не приймала розпорядження про приватизацію вищезазначеної квартири, свідоцтво про право власності не видавалося. Звернень до адміністрації щодо приватизації квартири не надходило.

ТОВ ЗМБТІ надало інформацію щодо відсутності інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважала, що рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32545667 від 25.11.2016 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 підлягає визнанню протиправним та скасуванню, оскільки прийнято з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25.12.2015 за № 1127.

Вказана квартира вибула із власності громади без її волі, чим позбавило Запорізьку міську раду вільно нею розпоряджатися та у подальшому передати її особам, які перебувають на квартирному обліку за місцем проживання.

Посилалась на те, що ОСОБА_1 заволодів квартирою без відповідної правової підстави та протиправно, не маючи відповідного обсягу дієздатності розпорядився спірною квартирою, без волі власника, а саме територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Тому вважає, що договір купівлі-продажу від 21.02.2017 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має бути визнаний недійсним.

На підставі зазначеного просила: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32545667 від 25.11.2016 року про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.02.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. в реєстрі за №723; витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_3 у власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради майно у вигляді квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101 вартістю 512 772,00 грн.; стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на: надання доказів про те, що спірна квартира у приватну власність не передавалась, розпорядження з цього приводу не приймалось, свідоцтво про право власності не видавалось, спірна квартира незаконно вибула з власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, безпідставність висновків суду про те, що доведення можливого незаконного вибуття спірної квартири з державної власності призведе до повернення майна у власність особи, з володіння якої воно вибуло, прийняття рішення державним реєстратором на підставі підробленого документа, вчинення реєстраційних дій до переходу права власності до ОСОБА_3 не є свідченням офіційного визнання та підтвердження державною факту набування права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, неправильне застосування ст. 388 ЦК України, помилковість висновку суду про покладання на ОСОБА_3 індивідуального та надмірного тягарю, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивачем не заявлялась вимога про визнання недійсним розпорядження районної державної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 23 січня 2012 року щодо передачі квартири у власність ОСОБА_1 , свідоцтва № НОМЕР_1 від 23 січня 2012 року, позивачем не обґрунтовано необхідність застосування ст. 228 ЦК України, вона є добросовісним набувачем квартири та не повинна нести відповідальність за протиправні дії іншої особи, вона несла витрати на утримання квартири.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог. При цьому суд зазначив про те, що до переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_3 мали місце декілька реєстраційних дій, вчинених нотаріусами, наслідком яких є офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку.

Суд також вказав на те, що під час укладання 26.02.2018 року договору купівлі-продажу спірної квартири будь-якої заборони на відчуження спірного нерухомого майна здійснено не було, не зважаючи на те, що на той час в провадженні Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області вже перебувало кримінальне провадження №0000090 від 11.09.2017 року.

Оскільки позивач не був стороною оспорюваного договору, і права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту з використанням механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, тому реституція у спірних правовідносинах не допускається.

Витребування спірної квартири у ОСОБА_3 , як добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 лютого 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В., зареєстрованого за № 723, ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_2 ( т.1, а.с.20-22).

На підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. договору купівлі-продажу квартири від 26 лютого 2018 року, зареєстрованого за №388, ОСОБА_2 відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_3 (т.1, а.с.27-28).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Судом установлено, що прокурор пред`явив позов в інтересах Запорізької міської ради, яка не є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу спірної квартири, однак має право на оскарження цих правочинів, оскільки є заінтересованою особою, яка претендує на те, щоб спірне майно у випадку доведеності вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу було витребувано у добросовісного набувача у власність територіальної громади.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що прокурор в інтересах територіальної громади має права оскаржувати спірні правочини.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів та припиняється у разі відчуження власником свого майна (частина перша статті 328 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У ході досудового розслідування (кримінальне провадження №0000090 від 11.09.2017 року) встановлено, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. зареєстровано право власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 19.01.2012 року, виданого згідно з розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району № 61 від 10.01.2012 року ( на цей час районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району) (т.1, а.с.23-24).

Матеріали справи не містять та учасниками справи не надано розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району № 61 від 10.01.2012 року, яким відділ приватизації зобов`язано оформити Свідоцтво про власність на житло - квартиру АДРЕСА_2 .

Натомість позивачем надано копію розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району № 61 від 23.01.2012 року «Про новий склад адміністративної комісії», за змістом якої вказаним розпорядженням вирішувалось питання щодо затвердження нового складу адміністративної комісії районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району (т.3, а.с.206).

За інформацією районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 11.11.2017 року районна адміністрація, як орган приватизації, не приймала розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_2 , свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 23.01.2012 року видано на іншу квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на власників: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в рівних частках (т.1, а.с.42, 42 зворот.).

За змістом листа ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації за № 1871 від 22.02.2018 року інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 не заводилась (т.1, а.с.44).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 19.01.2012 року на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району не видавалось, вищезазначений об`єкт нерухомості належить територіальній громаді м. Запоріжжя.

З врахуванням того, що у ОСОБА_1 як продавця за договором купівлі-продажу квартири від 21.02.2017 року не виникло права продажу спірного майна, оскільки свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 19.01.2012 року на квартиру АДРЕСА_2 йому не видавалось, висновок суду про безпідставність позовних вимог про визнання недійсним як незаконного вказаного договору є помилковим.

З цих же підстав незаконними є також і інші оскаржувані договори купівлі-продажу, зокрема, договір купівлі-продажу квартири від 26 лютого 2018 року, згідно з яким ОСОБА_2 відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_3 , тобто розпорядилась спірним майном, не маючи на те правових підстав.

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року, ухваленій у справі №335/3595/19.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Ткаліч В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.11.2016 року про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до матеріалів реєстраційної справи на вищезазначений об`єкт нерухомого майна державну реєстрацію права власності на квартиру проведено за ОСОБА_1 на підставі наступних документів: заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; паспорту громадянина України; довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 19.01.2012 року; технічного паспорту на квартиру (т.3, а.с.158-171).

Згідно копії паспорта ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (т.3, а.с.165-166).

Матеріали Реєстраційної справи на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 (т.3, а.с. 158-171) не містять відповідних запитів державного реєстратора від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформації (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідної для такої реєстрації та відповідей отриманих на запити державного реєстратора.

За приписами частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Визнання протиправним та скасування проміжної державної реєстрації права власності на нерухоме майно (рішення державного реєстратора від 25.11.2016 року) є неефективним у контексті цього спору, оскільки не відновить порушеного права позивача.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року, ухваленій у справі №335/4419/19.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 328 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Згідно з п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього права.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №201/423/19.

Отже, долучені до позову докази підтверджують, що власником спірного комунального майна в особі органу приватизації районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, рішення щодо відчуження квартири АДРЕСА_2 не приймались, правовстановлюючі документи не видавались.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира вибула з комунальної власності поза волею власника - територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, а відтак відповідно до ст. 388 ЦК України остання має право витребувати це майно від відповідача ОСОБА_3 .

Щодо висновків суду в частині втручання у право ОСОБА_3 на мирне володіння майном, колегій суддів ураховує наступне.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР й з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (справа EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, N 19336/04, § 166-168, рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року).

У постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року по справі N 2-4352/11 (провадження N 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року N 521/8368/15-ц (провадження N 61-12731св18) за подібних обставин справи зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням».

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, N 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, N 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

ЄСПЛ у рішенні від 17 листопада 2016 року у справі «ALENTSEVA v. RUSSIA, N 31788/06, § 72 - 77» вказав, що заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 набула права власності на спірну квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02 лютого 2018 року за ціною 151 200 грн., про що зазначено у пункті 4 цього договору.

Матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки ОСОБА_3 щодо набуття спірного майна у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірній квартирі зареєстровані та проживають: відповідач ОСОБА_3 , чоловік відповідачки ОСОБА_9 , неповнолітня дитина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2, а.с.30-33).

За змістом Довідки Міністерства оборони України (військова частина НОМЕР_2 ) від 27 жовтня 2021 року №1493 солдат ОСОБА_9 бере участь в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи в районах та в період здійснення зазначених заходів з 18.10.2021 року (т.2, а.с.38).

Відповідно до Довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №2303- від 13.04.2022 року і №2303- від 13.04.2022 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є батьками відповідачки ОСОБА_3 (цей факт не заперечувався сторонами), зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 , фактично проживають у АДРЕСА_1 (т.4, а.с.16,17).

Зважаючи на обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позбавлення ОСОБА_3 права власності на квартиру без компенсації і без надання їй та членам її родини іншого житла становить втручання держави у право ОСОБА_3 на мирне володіння майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод».

«Справедливий баланс» у даному випадку не вдасться досягти, оскільки на ОСОБА_3 покладено індивідуальний та надмірний тягар щодо відшкодування вартості майна від особи, яка його продала ОСОБА_3 , та пошуку собі іншого житла, що є неприйнятним з огляду на практику ЄСПЛ.

З огляду на наведене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину судових рішень з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 жовтня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: М.С. Гончар

І.В. Кочеткова