Постанова

Іменем України

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 275/1042/20

провадження № 61-16504св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Брусилівська селищна рада Брусилівського району Житомирської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гоголєвої Олени Анатоліївни на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Данилюк О. С., та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області (далі - Брусилівська селищна рада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання рішення протиправним та його скасування.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі її заяви про прийняття спадщини Третьою київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 111/2020 щодо майна померлої ОСОБА_4 .

У серпні 2020 року вона звернулась до державного нотаріуса Третьої Київської нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та спадкоємцем за заповітом якої була ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Постановою державного нотаріуса Третьої київської державної нотаріальної контори від 07 серпня 2012 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки право власності на вказаний будинок зареєстровано за іншою особою.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі рішення виконкому Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 26 вересня 2012 року № 102, ОСОБА_6 29 листопада 2012 року видано свідоцтво про право власності, а 24 грудня 2012 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла і після її смерті залишився спадкоємець ОСОБА_2 (син спадкодавця).

Зазначала, що рішення виконавчого комітету Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 26 вересня 2012 року № 102 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказувала, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 (на той час) району Житомирської області, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 1970 року, посвідченого виконкомом Хомутецької сільської ради Коростишівського району Житомирської області.

Відповідно до заповіту від 03 вересня 1991 року, посвідченого секретарем виконаного комітету Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області, спадкоємцем спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , є ОСОБА_4 .

Згідно з довідками Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 10 серпня 1993 року № 103 та від 12 березня 1998 року № 104 ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 прийняла спадщину, оскільки вступила у фактичне володіння спадковим майном спадкодавця, однак своїх спадкових прав не оформила.

Отже, після того як ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , спадщина - житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 .

Вважала, що виконавчий комітет Хомутецької сільської ради Брусилівського району району Житомирської області вчинив протиправні дії, прийнявши рішення від 26 вересня 2012 року № 102 про передачу житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , чим позбавив ОСОБА_4 прав на зазначене майно і тим самим позбавив її права на оформлення спадщини на спірний житловий будинок.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 26 вересня 2012 року № 102 «Про розгляд заяв громадян про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Рішення виконавчого комітету Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області № 102 від 26 вересня 2012 року «Про розгляд заяв громадян про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» визнано протиправним та скасовано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскаржуваним рішенням від 26 вересня 2012 року № 102 виконавчим комітетом Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області «Про розгляд заяв громадян про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна», яким вирішено видати ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на житловий будинок та господарські споруди, які знаходяться АДРЕСА_1 , фактично позбавлено спадкоємців власниці вказаного будинку ОСОБА_5 права на зазначений будинок без законних на те підстав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гоголєва О. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що померла ОСОБА_6 була добросовісним володільцем спірного житлового будинку, право власності на який зареєструвала у встановленому законом порядку, проживала там з сім`єю з 2012 року.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач не довела, що саме спірним будинком володіла померла ОСОБА_5 , ОСОБА_4 чи позивач. Надані позивачем докази не дають підстав вважати, що мова йде про спірний будинок, ідентифікувати його не є можливим з наданих документів. Крім того, не є доведеним, хто саме є спадкоємцем померлої ОСОБА_5 , ідентифікувати особу спадкоємця не є можливим.

Крім того, суд першої інстанції не розглянув заяву про застосування строку позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_2 в усному порядку.

Також суд першої інстанції розглянув справу у спрощеному порядку, а не у загальному порядку.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 297/3225/16-ц (провадження № 61-19259св19), від 10 березня 2021 року у справі № 450/1728/17 (провадження № 61-16930св19).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу будинку від 26 серпня 1970 року ОСОБА_5 належав житловий будинок у с. Вільшка Коростишівського району Житомирської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилась спадщина на вказаний житловий будинок.

Згідно з заповітом від 03 вересня 1991 року ОСОБА_5 заповіла все своє майно ОСОБА_4 , що проживає у місті Києві. Даний заповіт був посвідчений виконавчим комітетом Хомутецької сільської ради народних депутатів Брусилівського району Житомирської області та зареєстрований в реєстрі за № 24.

Станом на 21 червня 1993 року заповіт не змінено та не скасовано.

Відповідно до довідок від 10 серпня 1993 року № 104 та від 12 березня 1998 року № 104, виданих виконавчим комітетом Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області, за ОСОБА_5 згідно з записами погосподарської книги № 8, особовий рахунок № НОМЕР_1 , числиться житловий будинок, що знаходиться у с. Вільшка Брусилівського району Житомирської області та розташований на землі, належній сільській раді. Будинок дерев`яний, критий шифером, загальна площа якого складає 27 кв. м. До будинку примикають сільськогосподарські будівлі - хлів. Спадкоємці - ОСОБА_4 вступила в фактичне володіння спадковим майном до шести місяців з дня смерті ОСОБА_5 , проводила ремонт будівлі, огорожі, сплачувала страхові внески.

Згідно зі страховим свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 12 березня 1998 року ОСОБА_4 проживала по АДРЕСА_1 та застрахувала вказаний будинок на рік.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є дочка ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки від 06 червня 2019 року № 203, виданої комітетом мікрорайону «Рада житлового масиву Виноградар» м. Київ, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Її мати ОСОБА_4 також проживала за вказаною адресою.

Постановою державного нотаріуса Третьої київської державної нотаріальної контори від 07 серпня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_5 , спадкоємицею якої була ОСОБА_4 , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, оскільки встановлено, що право власності на вище вказаний житловий будинок зареєстроване за іншою особою.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 21 жовтня 2020 року та довідки від 23 липня 2020 року № 53, виданої КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 26 вересня 2012 року № 102.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області «Про розгляд заяв громадян про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» від 26 вересня 2012 року № 102, вирішено видати ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на житловий будинок та господарські споруди, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області 29 листопада 2012 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 29 листопада 2012 року ОСОБА_6 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який складається з одного житлового будинку загальною площею 66,6 кв. м та допоміжних господарських будівель та споруд.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла.

Згідно з заповітом від 06 жовтня 2014 року,який посвідчений секретарем Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області та зареєстрований в реєстрі за № 98, ОСОБА_6 все своє майно заповіла ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки Брусилівської селищної ради (витягу з погосподарської книги) від 02 лютого 2021 року № 84, ОСОБА_3 зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз положень зазначених норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 26 вересня 2012 року № 102 «Про розгляд заяв громадян про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна», оскільки цим рішенням порушено її право як спадкоємця ОСОБА_4 .

Згідно з частиною першою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилась у 1991 році, тому спірні правовідносини урегульовані Цивільним кодексом Української РСР від 1963 року (далі ЦК УРСР).

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За змістом статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У справі, яка переглядається, судами установлено, що ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном до шести місяців з дня смерті, проводила внутрішній ремонт спірного житлового будинку, огорожі та сплачувала страхові платежі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 .

У справі, яка переглядається установлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 26 вересня 2012 року № 102 «Про розгляд заяв громадян про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна», ОСОБА_6 набула право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 346 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із статтею 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (частина перша статті 1277 ЦК України).

У справі, яка переглядається, установлено, що Хомутецька сільська рада Брусилівського району Житомирської області не зверталась до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07 липня 2011 року № 1810/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 831/19569, реєстратор зі Спадкового реєстру на письмовий запит видає будь-якій особі у разі пред`явлення нею свідоцтва про смерть або іншого документа, що підтверджує факт смерті заповідача, спадкодавця, - витяги зі Спадкового реєстру про наявність (відсутність) посвідченого заповіту і спадкового договору, заведеної спадкової справи та виданого свідоцтва про право на спадщину.

Водночас особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на безоплатне одержання інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (далі - Реєстр) про державну реєстрацію смерті громадян (частина восьма статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон)).

Відділами реєстрації актів цивільного стану здійснюється видача довідок, що складаються у формі витягів з Реєстру (пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян» від 22 серпня 2007 року № 1064).

На письмові запити, зокрема, органів місцевого самоврядування (їх посадових осіб) видаються (отримуються) повні витяги, перелік яких встановлений пунктом 3.4 Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 липня 2008 № 1269/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 липня 2008 за № 691/15382), зокрема повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (додаток 16 до цієї Інструкції).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що Хомутецька сільська рада Брусилівського району Житомирської області не робила відповідний запит та не долучала до матеріалів оскаржуваного рішення витяг з реєстру актів цивільного стану, витяг із Спадкового реєстру.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що оскаржуване рішення сільської ради щодо розпорядження спірним житловим будинком без попереднього припинення речового права ОСОБА_4 у порядку, визначеному законом, суперечить вимогам законодавства, тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про порушення права позивача як спадкоємцяОСОБА_4 .

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

За приписами частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Так, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Предметом позову у розглядуваній справі є вимога немайнового характеру - визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 26 вересня 2012 року № 102 «Про розгляд заяв громадян про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна».

Правозастосування у даній категорії справ характеризується сталістю як законодавства так і судової практики. Справа, що переглядається, не належить до тих, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження. Врахувавши вказані обставини та вимоги статті 19, частини третьої статті 274 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано визнав розглядувану справу справою незначної складності та дійшов висновку про можливість її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Таким чином з огляду на вищенаведене та враховуючи ту обставину, що позивач не подавала клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом), а суд апеляційної інстанції здійснив розгляд справи у відкритому судовому засіданні, колегія суддів відхиляє вказаний аргумент касаційної скарги.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув заяву відповідача про застосування строку позовної давності з огляду на таке.

Положенням статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Цивільний кодекс України не встановлює вимог щодо форми заяви про застосування наслідків спливу позовної давності. Така заява може бути викладена у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання (письмового чи усного), що відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства, згідно з якими учасники справи мають право заявляти клопотання, а також давати усні і письмові пояснення суду.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 посилався на свою незгоду із заявленими позовними вимогами, однак не посилався на порушення строків позовної давності.

Також судом касаційної інстанції було оглянуто журнали судових засідань від 07 грудня 2020 року, від 20 січня 2021 року, від 12 лютого 2021 року, від 19 березня 2021 року та від 19 квітня 2021 року, та прослухано технічний запис судових засідань, який знаходився в матеріалах справи, однак з них також не було встановлено, що ОСОБА_2 заявляв у судових засіданнях усне клопотання щодо застосування позовної давності.

Отже доводи касаційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції в порушення вимог законодавства не було застосовано до спірних правовідносин позовної давності за заявою відповідача, не знайшли свого підтвердження під час вивчення матеріалів справи.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно. Переоцінка доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 297/3225/16-ц (провадження № 61-19259св19), від 10 березня 2021 року у справі № 450/1728/17 (провадження № 61-16930св19), не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гоголєвої Олени Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник