Справа № 166/282/22 Головуючий у 1 інстанції: Свистун О. М.
Провадження № 22-ц/802/871/22 Категорія: 76 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Черняк О.В.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Ратнівська селищна рада, директор КНП «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради Бегаль Михайло Григорович, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 29 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до КНП «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради (далі - Ратнівська ЦРЛ), в якому просить визнати протиправним і скасувати наказ Ратнівської ЦРЛ «Про звільнення ОСОБА_3 » № 109-0С від 07.03.2022, поновити ОСОБА_3 на 0,5 посади бухгалтера бухгалтерії та 0,5 посади касира бухгалтерії по спецфонду Ратнівської ЦРЛ з 08 березня 2022 року, стягнути з Ратнівської ЦРЛ на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 березня 2022 року (наступний день після звільнення) до дня фактичного поновлення на роботі, моральну шкоду в розмірі 50000 грн, а також понесені нею судові витрати.

Позов мотивує тим, що ОСОБА_3 є матір`ю двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на її утриманні.

У період з 16 серпня 2016 року по 07 березня 2022 року ОСОБА_3 працювала на посаді бухгалтера Ратнівської ЦРЛ, з якої була звільнена.

У зв`язку з існуванням потенційної і реальної загрози життю та здоров`ю дітей, високою імовірністю військової агресії Республіки Білорусь, запровадженням воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року, ОСОБА_3 27 лютого 2022 року звернулася у телефонному режимі до безпосереднього керівника - головного бухгалтера ОСОБА_6 . Ратнівської ЦРЛ із проханням подати від її імені директору Ратнівської ЦРЛ заяву про надання соціальної відпустки, як матері двох дітей, за 2021 рік на 10 календарних днів із 28 лютого 2022 року. Наступного дня всупереч ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» їй було відмовлено у задоволенні її заяви. Така відмова не була пов`язана із необхідністю виконувати певний обсяг робіт, який спрямований на забезпечення безпеки та обороноздатності держави. Відомо, що приблизно 61 працівнику лікарні відпустки різного виду було надано, що, на думку позивачки, свідчить про упереджене ставлення до неї керівника. Крім цього, доказом такого ставлення керівника вважає опублікування на офіційній сторінці в соціальній мережі «Facebook» Ратнівської ЦРЛ публікації про ухвалення керівником рішення про майбутнє звільнення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Позивача з 07 березня 2022 року звільнено з роботи за прогул без поважних причин (п.4 ч.1 ст.40 КЗпП), що, із наведених міркувань, вважає незаконним і таким, що проведене з порушенням чинного законодавства.

У подальшому, коли загроза вторгнення військових зі сторони Республіки Білорусь дещо зменшилася, позивачка повернулася із дітьми до місця свого проживання та почала брати активну участь у перевезенні гуманітарної допомоги з Республіки Польща. Вказана обставина унеможливила своєчасне звернення до суду із цим позовом, оскільки ОСОБА_3 в період із 11 березня 2022 року і по день укладення договору про надання правової допомоги фактично не перебувала за місцем свого фактичного проживання, постійно здійснюючи доставлення гуманітарної допомоги до областей України, котрі постраждали від військової агресії Російської Федерації. Вважає причину пропуску позивачкою строку звернення до суду із даним позовом поважною, просить поновити вказаний строк.

Стверджує, що незаконні дії відповідача залишили негативні зміни в житті позивачки: щоденні думки та спогади про наслідки незаконного звільнення, негативні переживання та спогади, насторога, тривога, негативний вплив на членів сім`ї, психічне напруження, глибоке відчуття несправедливості, розчарування, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Окрім того, порушено її законне право на працю, звільнення відбулося за дуже складних життєвих обставин без врахування поважності причини неприбуття на роботу та із цілковитим нехтуванням можливості уникнути трудового спору, забезпечити дотримання законних прав на відпустку, що призвело до вжиття додаткових зусиль для налагодження свого життя, відшукання інших джерел для свого існування, тобто порушення її законних прав призвело до моральних страждань, які є у причинному зв`язку з її звільненням , оскільки внаслідок такого звільнення вона лишилась без будь-якого доходу за необхідності утримувати дітей. Розмір моральної шкоди позивачка оцінила у 50000 грн.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 29 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, однак у зв`язку з тим, що позивач не навела поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом в силу вимог ст. 234 КЗпП України, а тому у задоволенні позову відмовлено, з підстав пропуску строку на звернення до суду з даним позовом.

Такі висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до Глави 19 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину

Постановою КМУ № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», встановлено на всій території карантин. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ. Постановою КМ від 15 грудня 2021 року № 1336, дію карантину продовжено до 31 березня 2022 року та Постановою КМ від 23 лютого 2022 року № 229 дію карантину продовжено від 31 березня до 31 травня 2022 року включно.

З оскаржуваним наказом позивач ознайомилась 07 березня 2022 року з позовом до суду звернулась 29 квітня 2022 року, таким чином під час дії карантину строки визначені ст.233 КЗпП України продовжуються на час дію такого карантину, а тому позивач не пропустила строк звернення з даним позовом. Вказані обставини залишились поза увагою судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 16 серпня 2016 року призначена на посаду бухгалтера Ратнівської ЦРЛ (а.с.34).

Відповідно до наказу № 109-ОС від 07.03.2022 ОСОБА_1 , працюючу на 0,5 посади бухгалтера бухгалтерії та 0,5 посади касира бухгалтерії по спецфонду, у зв`язку із відсутністю на робочому місці з 28 лютого 2022 року по 04 березня 2022 року звільнено з 07 березня 2022 року за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вирішено виплати ОСОБА_3 компенсацію за невикористані щорічну основну та додаткові відпустки відповідної тривалості та 20 календарних днів додаткової соціальної відпустки, як матері, яка працює і виховує двох та більше дітей віком до 15 років за 2021-2022 роки (а.с. 28).

Підставою видачі оскаржуваного наказу є: - доповідна записка головного бухгалтера ОСОБА_6 від 28.02.2022 про відсутність на робочому місці касира ОСОБА_1 станом на 10 год 15 хв 28 лютого 2022 року (а.с.29), акт комісії Ратнівської ЦРЛ про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 станом на 12 год 15 хв 28 лютого 2022 року та неповідомлення останньою про причини неявки на роботу (а.с.30); заява ОСОБА_1 від 28.02.2022 про надання соціальної відпустки як матері двох дітей з 28.02.2022 на 10 календарних днів із грифом погодження головного бухгалтера ОСОБА_6 від 28.02.2022 та резолюцією директора про відмову у наданні відпустки від 28.02.2022 станом на 12 год 45 хв ( а.с.31); акт комісії Ратнівської ЦРЛ, складений о 12 год 50 хв 28.02.2022, про скерування того дня о 12 год 40 хв головним бухгалтером ОСОБА_6 директору Ратнівської ЦРЛ ОСОБА_12 заяви ОСОБА_1 від 28.02.2022 про надання відпустки, яким відмовлено у задоволенні заяви, про що о 12 год 55 хв головний бухгалтер ОСОБА_8 повідомила у телефонному режимі ОСОБА_1 , яка довела до відома про нез`явлення на роботу (а.с.32); пояснююча записка ОСОБА_1 від 07.03.2022 про відсутність на робочому місці з 28 лютого 2022 року по 04 березня 2022 року на підставі заяви про надання соціальної відпустки №158 від 28.02.2022 (а.с.33).

Оскаржуваний наказ містить відмітку про отримання ОСОБА_1 його копії 07 березня 2022 року.

Відповідно до свідоцтв про народження позивачка є матір`ю двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18, 19).

Позивачка, як матір двох дітей до 15 років, працюючи у Ратнівській ЦРЛ, мала право відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки» на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів, яку вона просила надати за 2021 рік у заяві від 28.02.2022.

Свідок ОСОБА_6 , головний бухгалтер Ратнівської ЦРЛ, яка була допитана в суді першої інстанції вказала, що в неділю 27 лютого 2022 року із телефонного дзвінка ОСОБА_1 вона дізналася, що позивач разом із сім`єю виїхала із смт. Ратне з метою збереження життя дітей у зв`язку із запровадженням воєнного стану. Тоді ж позивачка повідомила, що вона у шухляді свого робочого стола залишила заяву про надання їй соціальної відпустки як матері двох неповнолітніх дітей, яку просила передати головному лікарю для вирішення. Свідок вказала, що дату початку надання відпустки й дату написання заяви писала вона на прохання ОСОБА_1 . У понеділок 28 лютого 2022 року вона, як керівник підрозділу, де працює ОСОБА_1 , проставила гриф погодження на заяві та близько 10 години занесла заяву до директора ОСОБА_11 , повідомивши його про відомі їй причини неявки ОСОБА_1 на роботу. На вимогу керівника вона одразу ж у телефонному режимі повідомила позивачку про необхідність прибуття на робоче місця впродовж півтора години, на що ОСОБА_1 відмовилась.

Свідок ОСОБА_6 вказала, що причини відмови керівника у наданні відпустки ОСОБА_1 їй не відомі.

Не повідомили про такі причини й третя особа на стороні відповідача - директор Ратнівської ЦРЛ ОСОБА_11, маючи право на надання письмових пояснень щодо позову, а також представник відповідача у судовому засіданні. Не містить мотивів відмови у задоволенні заяви й резолюція директора на заяві про надання відпустки.

У відповідності до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст.55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з статтею 49 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходитиз того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, такі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).Виходячи із зазначеного, звільнення за прогул допускається за відсутності працівника на роботі виключно без поважних причин, однак в разі наявності поважних причин відсутності таке звільнення недопустиме.Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.Вказаний висновок висловлений, зокрема у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64 на території України з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан, який Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено, зокрема й станом на дату ухвалення даного рішення.

Загальновідомим є факт збройного наступу військових формувань Російської Федерації із території Республіки Білорусь на територію України, зокрема Київську область, починаючи із 24 лютого 2022 року. Відомо ще є те, що Ратнівський район Волинської області безпосередньо межує із Республікою Білорусь, зокрема Брестською областю.

У зв`язку із наведеними суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цілком обґрунтованими й підставними були побоювання ОСОБА_1 , як мешканки прикордонного із Республікою Білорусь району, за життя і здоров`я своїх дітей. Відтак переконливими є доводи позивача про вивезення дітей з початку повномасштабного вторгнення за межі території Ратнівського району.

Саме такою метою ОСОБА_1 обґрунтовувала намір отримати відпустку, право на яку вона мала за законом, та у наданні якій роботодавцем було відмовлено невмотивовано.

Із показань свідка ОСОБА_6 , головного бухгалтера Ратнівської ЦРЛ, та показань позивачки, допитаної як свідок, установлено, що в обов`язки ОСОБА_1 входив облік паливно-мастильних матеріалів, нагальної виробничої потреби в її присутності на робочому місці не було, зважаючи на існуючу на той час взаємозамінюваність працівників.

Таким чином, ОСОБА_1 у період із 28 лютого 2022 року по 04 березня 2022 року була відсутня на робочому місці у зв`язку із веденням воєнних дій та необхідністю збереження свого та дітей життя і здоров`я. Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано та підставно дійшов висновку, що відсутність позивача на роботі була зумовлена поважною причиною, тому ознак прогулу не містить.

З врахуванням викладеного оскаржений наказ є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивачку на займаній посаді з 07 березня 2022 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

У зв`язку з незаконним звільненням позивача останній підлягає відшкодуванню середній заробіток за час вимушеного прогулу, який тривав із 08 березня 2022 року (роботодавцем 07 березня 2022 року, який вважався останнім днем роботи, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено заробітну плату) по 05 жовтня 2022 року (дата ухвалення постанови апеляційного суду) та згідно із нормами Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX, що набрали чинності з 24 березня 2022 року, склав робочих дні 151. Беручи до уваги середньоденну заробітну плату, яка відповідно до довідки Ратнівської ЦРЛ від 04.05.22 №22 (а.с. 75) становить 473,17 грн, із врахуванням, як установлено судом, загальнообов`язкових податків і зборів, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 71448,67 грн, до складу якого входять загальнообов`язкові податки і збори.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів приходить до висновку, що незаконним звільненням позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки таке звільнення вимагало від неї додаткових зусиль для організації її життя, позивач була позбавлена офіційного заробітку за наявності двох малолітніх дітей. Крім того, при стягненні моральної шкоди та визначенні її розміру, колегія суддів бере до уваги, що незаконне звільнення ОСОБА_1 відбулось в період початку повномасштабного військового вторгнення РФ на територію України, в період реальної загрози зі сторони Білорусії, яка межує з районом в якому проживає позивач, відповідно вказані події уже самі по собі мали психотравмуючий вплив на позивача, яка є жінкою та матір`ю двох неповнолітніх дітей. При цьому позивач змушена була захищати свої трутові права, звертаючи до суду з позовом та доводячи незаконність свого звільнення.

Враховуючи характер і обсяг моральних страждань позивача, а також вимоги розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що в користь позивача необхідно стягнути 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а тому у цій частині вимоги підлягають до задоволення частково.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З матеріалів справи вбачається між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги № 200 від 13 квітня 2022 року, за умовами якого ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання надати правові послуги, а позивач оплатити такі.

В акті приймання передачі наданої правової допомоги від 29 квітня 2022 року детально описано найменування та перелік послуг, що були надані позивачу, затрачений час та вартість (а.с. 63).

Відповідно до квитанції ( а.с. 64) ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_2 7400 грн. витрат на правову допомогу.

З врахуванням викладеного з відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 7400 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3274, 92 гривень судового збору, за подання апеляційної скарги, відповідно до задоволених вимог апеляційної скарги ( 297,72 -20% на відшкодування моральної шкоди + 2977,20 грн поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку), оскільки ОСОБА_1 сплатила судовий збір при зверненні з апеляційною скаргою.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що задоволено вимогу позивача немайнового характеру - поновлення на роботі, майнову вимогу - стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 20% вимоги про відшкодування моральної шкоди, а позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору при звернені до суду з позовом то з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2183,20 гривень.

У зв`язку з наведеними порушеннями норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення, оскаржуване рішення необхідно скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 29 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради № 109-ОС від 07 березня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на 0, 5 посади бухгалтера бухгалтерії та 0,5 посади касира бухгалтерії по спецфонду Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради з 07 березня 2022 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради () в користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 71448 (сімдесят одну тисячу чотириста сорок вісім) гривень 67 копійок за період з 08 березня 2022 року по 05 жовтня 2022 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради () в користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) 10000 (десять тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради () в користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) 7400 (сім тисяч чотириста) гривень витрат на правничу допомогу.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради () в користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) 3274 (три тисячі двісті сімдесят чотири) гривень 92 копійок.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської селищної ради () в дохід держави 2183 (дві тисячі сто вісімдесят три) гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: