КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/2463/20 Головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
Провадження № 22-ц/824/3247/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 , про визнання договору довічного утримання недійсним,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просив визнати договір довічного утримання від 2 лютого 2018 року, укладений між відповідачами, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 754/2511/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики у розмірі 780 000,00 грн. У приватній власності ОСОБА_2 , яказазначена відповідачем, знаходиться квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яку зазначили в якості гарантії виконання грошових зобов`язань за договором позики. Однак, 2 лютого 2018 року з метою ухилення від сплати боргу ОСОБА_2 уклала зі своєю донькою договір довічного утримання, за яким право власності на належну їй квартиру перейшло до ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що уклавши договір довічного утримання, ОСОБА_2 мала на меті лише ухилитися від сплати боргу за договором позики, оскільки право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_3 . Відповідач, яка відчужила майно на підставі договору довічного утримання на користь своєї доньки після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості за договором позики, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно нього, адже уклала правочин, який порушує його майнові інтереси та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Відтак, оспорюваний договір фактично є фіктивним (фраудаторним) правочином та підлягає визнанню недійним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 234 ЦК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, залучено ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 1 грудня 2021 рокупозов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ще у січні 2018 року ОСОБА_2 достеменно було відомо про існування у неї боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 у межах розгляду іншої цивільної справи 754/14196/17, а вже 2 лютого 2018 року відповідачі уклали договір довічного утримання, предметом якого є спірна квартира, за рахунок якої позивач мав намір задовольнити свої майнові вимоги, які в подальшому були частково задоволенні судами у справі № 754/2511/18.

Судом першої інстанції не враховано, що оспорюваний договір укладений після звернення позивача до суду з позовом до боржника про стягнення заборгованості за договором позики, не застосовано до спірних правовідносин положення статей 3, 13, 234 ЦК України та проігноровано правові висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Також суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 уклала фраудаторний правочин зі своєю донькою ОСОБА_3 , тобто правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору, метою якого було невиконання майбутнього рішення суду та взятих на себе боргових зобов`язань за договором позики.

Вирішуючи спір, місцевий суд не врахував висновків, які містяться у постановах Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20, від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18.

У даному випадку є очевидним те, що ОСОБА_2 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно ОСОБА_3 , була обізнана про невиконане нею грошового зобов`язання за договором позики у розмірі 780 000,00 грн та поданий до суду позов, а висновок суду першої інстанції про те, що договір довічного утримання не порушує прав ОСОБА_1 і в момент його укладення жодних обмежень щодо відчуження нерухомого майна не існувало є необгрунтованим, оскільки перехід права власності на спірну квартиру переконливо свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, що у свою чергу дає підстави для визнання правочину з відчуження майна недійсним як такого, що порушує права та інтереси позивача як позикодавця.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Алпатьєва Н.Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків.

Свої заперечення мотивує тим, що під час розгляду даної справи позивач погоджувався з тим, що договір довічного утримання, укладений між відповідачами 2 лютого 2018 року, виконується сторонами. На час укладення цього правочину у ОСОБА_2 не існувало жодних зобов`язань перед позивачем, оскільки провадження у справі № 754/2511/18 було відкрито тільки 23 березня 2018 року, а рішення про стягнення грошових коштів за договором позики набрало законної сили - 15 вересня 2020 року. При цьому строк виконання зобов`язань за позикою настав у квітні 2018 року, тоді як договір укладено у лютому 2018 року, а отже він не має ознак фраудаторного.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з підстав того, що на момент укладення оспорюваного договору відповідачі діяли без мети порушення прав ОСОБА_1 , зокрема, уникнення виконання рішення про стягнення боргу за договором позики, право вимоги за якою виникло пізніше, а сам договір довічного утриманнявідповідає вимогам чинного законодавства та дійсному волевиявленню його сторін, укладений з метою реального настання правових наслідків його виконання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 травня 2017 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого з метою вирішення скрутного матеріального становища доньки позичальника, яка є громадянкою Великобританії і постійно мешкає у Великобританії, позичальник бере в борг у позикодавця грошові кошти в сумі 780 000,00 грн, що на день укладання даного договору еквівалентно 30 000,00 доларам США. Гарантією повернення позики є належна позичальнику на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 .

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Натомість у лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року у справі № 754/2511/18 позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 871 260,00 грн за договором позики. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 7 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення основної суми боргу за договором позики в розмірі 780 000,00 грн залишено без змін. Водночас вищевказані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат змінено. Зменшено стягнуті з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати з 91 260,00 грн до 6 240,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Як свідчать матеріали справи, 2 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. та зареєстрований в реєстрі за № 125.

За умовами вказаного договору ОСОБА_2 як відчужувач передала у власність набувачу гр. Великої Британії ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , а набувач зобов`язалася забезпечувати відчужувача утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічним доглядом.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог щодо визнання зазначеного правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами оспорюваного договору довічного утримання дотримано всіх необхідних вимог законодавства в момент його укладання та безпосередньої реалізації, зокрема, договір посвідчений нотаріусом, якою встановлено дієздатність обох сторін, приналежність відчужуваної квартири ОСОБА_2 та відсутність зареєстрованих обтяжень на відповідне майно. Надані ОСОБА_3 письмові докази та покази допитаних в судовому засіданні свідків свідчать про реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором довічного утримання від 2 лютого 2018 року, а сам позивач не заперечував та визнав той факт, що договір довічного утримання виконується набувачем спірного майна.

Суд дійшов висновку, що саме по собі зазначення в пункті 1.1 договору позики, що гарантією повернення позики є належна позичальнику на праві приватної власності квартира не є забезпеченням виконання вказаного зобов`язання в розумінні вимог, передбачених статтями 560 - 569 ЦК України, а відтак не може свідчити про подальші умисні дії сторін при укладенні договору довічного утримання.

При цьому місцевий суд вважав, що на момент укладення договору довічного утримання від 2 лютого 2018 року ОСОБА_2 була обізнана про існування цивільного позову ОСОБА_1 до неї про стягнення грошових коштів за договором позики, однак у позивача право на повернення основної суми боргу за договором позики від 23 травня 2017 року та нарахування інфляційних втрат виникло вже після укладення оспорюваного договору, а отже відповідач на час укладення договору довічного утримання не могла передбачити негативні наслідки для себе, що полягають у покладенні на неї обов`язку виконання рішення суду від 28 травня 2020 року у справі № 754/2511/18.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Отже, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З огляду на статтю 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним, ОСОБА_1 вказував, що уклавши цей договір, ОСОБА_2 мала на меті виключно ухилитися від сплати боргу за договором позики, оскільки право власності на спірну квартиру перейшло до її доньки - ОСОБА_3 . Відчужуючи майно на підставі договору довічного утримання після пред`явлення позову про стягнення заборгованості за договором позики, відповідач діяла очевидно недобросовісно, зловживала правами власника на шкоду його правам та уклала правочин, який порушує його майнові інтереси та який спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника в примусовому порядку, а тому оспорюваний договір фактично є фіктивним (фраудаторним) правочином.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (статті 745 ЦК України).

Згідно із вимогами частин першої, другої статті 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.

За статтею 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Під час розгляду справи колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір довічного утримання) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (відчужувач), який відчужує майно на підставі відповідного договору на користь своєї родини після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір щодо відчуження майна, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У постановах Верховного Суду від 7 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На переконання колегії суддів, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_2 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника за договором позики грошових коштів.

Так, змінюючи рішення судів попередніх інстанцій у справі № 754/2511/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, Верховний Суд у постанові від 7 квітня 2021 року установив, що у листопаді 2017 року ОСОБА_1 вперше звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23 травня 2017 року (справа № 754/14196/17).

Ухвалою Деснянського районного суду м Києва від 5 лютого 2018 року у справі № 754/14196/17 заяву ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду задоволено. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23 травня 2017 року залишено без розгляду.

У січні 2018 року ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_5 , подала відзив на позовну заяву у справі № 754/14196/17.

Крім того, у зустрічній позовній заяві у цій справі ОСОБА_2 визнала факт повідомлення її позивачем про повернення коштів у січні 2018 року.

Таким чином судами було встановлено та не заперечується сторонами, що саме в січні 2018 року ОСОБА_2 дізналася про вимоги ОСОБА_1 до неї, у зв`язку з чим з січня 2018 року необхідно обраховувати строк повернення позики через два місяці з часу такого повідомлення.

Після звернення ОСОБА_1 в січні 2018 року з вимогою до ОСОБА_2 про повернення суми боргу за договором позики, остання через два місяці не повернула кошти.

Отже, у ОСОБА_1 виникло право на повернення основної суми боргу за договором позики від 23 травня 2017 року та нарахування інфляційних втрат з квітня 2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відчужуючи спірне майно за договором довічного утримання від 2 лютого 2018 року, ОСОБА_2 була достеменно обізнана про розгляд судом цивільної справи № 754/14196/17 за позовом ОСОБА_1 до неї про стягнення коштів за договором позики, який на час укладення договору ще не був залишений без розгляду за завою позивача, а отже вона могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення за рахунок належного їх нерухомого майна.

Посилання суду першої інстанції на те, що право на повернення основної суми боргу за договором позики від 23 травня 2017 року та нарахування інфляційних втрат виникло у позивача вже після укладення оспорюваного договору, в розумінні статей 526, 527, 530 ЦК України не дають обґрунтованих підстав вважати, що на момент укладення договору довічного утримання від 2 лютого 2018 року відповідач не могла передбачати негативні наслідки для себе та діяла добросовісно по відношенню до позивача, оскільки сам по собі цей факт не звільняв її, будучи освіченою з пред`явленою до неї вимогою про повернення суми боргу в судовому порядку у листопаді 2017 року, від виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_2 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своїй доньці - ОСОБА_3 , для вирішення майнових питань якої вона позичала гроші у ОСОБА_1 , була обізнана про невиконане нею грошове зобов`язання за договором позики у розмірі 780 000,00 грн.

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Вдаючись до правової оцінки дотримання сторонами оспорюваного правочину довічного утримання вимог щодо його форми і змісту, інших істотних положень закону при його укладенні та виконання зобов`язань з ним в частині забезпечення набувачем спірного майна матеріального утримання відчужувачу, районний суд не звернув уваги на підстави пред`явленого позову, зокрема, що відповідачі переслідували мету ухилення позичальника від сплати боргу за договором позики за рахунок належної їй квартири та діяли недобросовісно, зловживаючи правами на шкоду правам кредитора.

При цьому, та обставина, що укладений правочин, за яким боржник відчужила майно доньці, реально виконувався останньою, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Як роз`яснено у пункті 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Доводи відповідачів про те, що договір довічного утримання, яким передбачено перехід права власності на нерухоме майно боржника не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних невиконаних зобов`язань у відповідача не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на спірну квартиру після пред`явлення позову, відкриття провадження та подання відзиву на позовну заяву у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між сторонами договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.

Колегією суддів враховано, що на момент здійснення відчуження ОСОБА_2 спірної квартири позичкове зобов`язання останньої вже було предметом розгляду в суді і його належне виконання не відбулося, про що свідчать судові рішення про стягнення з позичальника на користь позивача заборгованості.

Крім того, ОСОБА_2 передала квартиру у власність своєї дочки, тобто спірне майно залишилось у сім`ї боржника, однак не у власності останньої, що також свідчить про недобросовісну поведінку відповідача та намагання уникнути відповідальності за рахунок спірного майна, про яке до того ж міститься вказівка у договорі позики.

Також колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 іншого майна, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед позикодавцем.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Колегія суддів відзначає, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення з неї заборгованості за договором позики.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний договір довічного утримання, укладений між відповідачами 2 лютого 2018 року, за яким ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про залишення без задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову щодо визнання договору довічного утримання недійсним.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного з кожного з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи в суді першої та апеляційної інстанцій, а саме: по 1 051,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним задовольнити.

Визнати недійним договір довічного утримання від 2 лютого 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Людмилою Петрівною та зареєстрований в реєстрі за № 125.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України по 1 051,00 грн (одній тисячі п`ятдесят одній гривні) судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко