ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/2138/21 Номер провадження 22-ц/814/1788/22Головуючий у 1-й інстанції Курганникова О.А. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Лобова О.А., Дорош А.І.,

за участю секретаря судового засідання - Гречки Є.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача, Національної академії наук України, - Тодорович В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 червня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України», Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України, Національної академії наук України, треті особи ОСОБА_2 , Московський ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання субсидіарної відповідальності осіб та зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У березні 2021 позивач звернувся до суду із позовом, відповідно до уточнених вимог (а.с. 1-4 т. 2), прохав:

- визнати субсидіарну відповідальність Національної академії наук України, як органу до сфери управління якого входить ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України», за зобов`язаннями ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» у зв`язку із недостатністю коштів та майна, що перебувають у його розпорядженні;

- визнати субсидіарну відповідальність Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України, як правонаступника ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України», за зобов`язаннями ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» у зв`язку із недостатністю коштів та майна, що перебувають у його розпорядженні;

- стягнути на його користь з Національної академії наук України та Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2020 по день ухвалення рішення;

- зобов`язати ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» провести по бухгалтерському обліку підприємства кредиторську заборгованість перед ОСОБА_1 в загальній сумі 376 453,45 грн, в тому числі: компенсація за невикористану відпустку у розмірі 246 814,26 грн, компенсація середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 129 639,19 грн та кредиторську заборгованість по даному позову середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2020 по день ухвалення рішення.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 року на його користь з ДП «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» було стягнуто компенсацію не невикористану відпустку у розмірі 246814,26 грн та компенсацію середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 129639,19 грн. Рішення набрало законної сили. Судом визначені середньоденна сума середнього заробітку за час затримки виплати компенсації при звільненні у розмірі 566,11 грн за один день. На момент подання позову відповідач не сплатив належні йому кошти. Тому на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2020 по день ухвалення судового рішення за даним позовом. На виконання рішення суду від 08.09.2020 був виданий виконавчий лист, який на даний час знаходиться в виконавчій службі Московського району, однак боржник до теперішнього часу не виплатив йому належні кошти. Станом на 13.03.2021 року погашено лише 7 822,49 грн, більше коштів немає, оскільки з підприємства навмисно виведені активи. Крім того, вчиняє бездіяльність і державний виконавець, чим порушуються його права. Відповідачі навмисно, цілеспрямовано, штучно зробили Боржника неплатоспроможним. У Національної академії наук України (далі - НАН України) відсутні повноваження скасовувати документи, що вичерпали свою дію і породили певні права і обов`язки як у позивача, так і у відповідачів. Він звертався до НАН України із запитом про надання публічної інформації, та з отриманих фінансових звітів, можливо зробити висновок, що відповідач усіляко ухиляєтеся від сплати йому заборгованості визначеної рішенням суду. Крім того, вважає за необхідне визнати субсидіарну відповідальність НАН України, як органу, до сфери управління якого входить ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАНУ» та Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАНУ, як правонаступника Боржника, за зобов`язаннями Відповідача-1 у зв`язку із недостатністю коштів та майна, що перебувають у його розпорядженні. В зв`язку з чим він звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 червня 2021 року позов задоволено частково:

Стягнуто з ДП «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 08.09.2020 по 10.06.2021 у розмірі 155 114,14 грн.

Стягнуто з ДП «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» на користь держави судовий збір 1 551,14 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 прохав рішення місцевого суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Вказував, що він погоджується з судовим рішенням в частині визначення розміру середнього заробітку у сумі 155 114, 14 грн.

Зазначив, що рішення місцевого суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права в оскаржуваній частині, є немотивованим, жодних обґрунтувань не врахування його доказів та мотивів відмови суд не навів.

Крім того, ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку, суд усвідомлював, що це рішення виконано не буде, оскільки фактично відповідач, ДП «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім .А.М. Підгорного Національної академії наук України» є неплатоспроможним. Послався на практику Європейського суду з прав людини, викладену у справах «Фуклев проти України» та інші справи. Вказував про наявність підстав для покладення субсидіарної відповідальності НАН України.

Щодо порушення норм процесуального права вказував на ту обставину, що в описовій частині судового рішення суд детально не виклав зміст його позовних вимог, що створює уявлення про часткове задоволення позовних вимог. Наголошував, що він прохав стягнути середній заробіток також із НАН України, у повному віданні якого перебуває інший відповідач. Вказував, що суд повинен був виходити з того, що ДП «ДВ ІП Маш ім. А.М. Підгорного НАНУ» є державним унітарним підприємством, яке діє як державне комерційне підприємство або казенне підприємство, тобто наявні підстави для застосування вимог ст. 619 ЦК України.

Вказував, що місцевий суд не врахував правові позиції Верховного Суду, висловлені у справах: № 5023/4388/12, № 462/421/18, № 296/443/16-ц, та в інших справах.

Також, зазначав, що фактично місцевий суд по позовній вимозі № 6 щодо «зобов`язання ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» провести по бухгалтерському обліку підприємства кредиторську заборгованість перед ОСОБА_1 в загальній сумі 376453,45 грн, в тому числі: компенсація за невикористану відпустку у розмірі 246 814,26 грн, компенсація середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмір 129 639,19 грн та кредиторську заборгованість по даному позову середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2020 по день ухвалення рішення», місцевий суд рішення суду не ухвалював та не застосував вимоги Закону України «Про фінансовий облік та бухгалтерську звітність в Україні».

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, Національної академії наук України, прохав рішення місцевого суду залишити без змін, вказуючи, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що НАН України не є роботодавцем позивача.

НАН України діє в межах повноважень, визначених законами України «Про управління об`єктами державної власності», «Про особливості правового режиму діяльності НАН України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», реалізовує владно-розпорядчі функції в рамках публічно-правових відносин. Водночас, законодавством про працю України субсидіарна відповідальність та солідарний обов`язок у трудових спорах за вимогами визначеними позивачем не передбачена. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями ст. 619 ЦК України. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України» є самостійною юридичною особою та діє відповідно до свого статуту.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 у справі № 641/3317/20 стягнуто з Державного підприємства «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 246 814,26 грн та компенсацію середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 129 639,19 грн, всього 376 453,45 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30.11.2020 рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 залишено без змін.

Постановою головного державного виконавця Московського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Мороз О.І. від 09.11.2020 відкрито виконавче провадження. (т. 1 а.с. 68)

На даний час рішення місцевого суду виконано частково на суму 7 822 грн 49 коп (т. 1 а.с. 91)

Встановивши вказані обставини, місцевий суд дійшов висновку про стягнення з ДП «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 08.09.2020 по 10.06.2021 у сумі 155 114,14 грн.

В зазначеній частині рішення місцевого суду сторонами не оскаржено та не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку, що законодавством про працю України субсидіарна відповідальність та солідарний обов`язок у трудових спорах за вимогами, визначеними позивачем до НАН України та Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України, не передбачена.

Державне підприємство «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» не є припиненим, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в порядку, передбаченому ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» відсутній запис про припинення цього підприємства.

Вимога позивача про зобов`язання Державного підприємство «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України», провести по бухгалтерському обліку підприємства кредиторську заборгованість перед ОСОБА_1 в загальній сумі 376 453,45 грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 246 814,26 грн та компенсацію середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 129 639 грн, задоволенню не підлягають.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Згідно зі ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Статтею 619 ЦК України встановлено, що договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника.

Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Постановою Бюро президії Національної академії наук України № 245 від 16.10.2019 було ухвалено рішення про припинення діяльності Державного підприємства «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» шляхом його реорганізації, а саме приєднання до Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України. Було встановлено, що Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України є правонаступником Державного підприємства «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України». (а.с. 84-88 т. 1)

Постановою Бюро президії Національної Академії Наук України № 59 від 24.02.2021 прийнято рішення про скасування постанови Бюро президії національної академії наук України від 16.10.2019 року № 245 «Про припинення діяльності державного підприємства «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної Академії наук України» як такої, що нереалізована, та прийнято рішення про ліквідацію «Державного підприємства «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України». Створено ліквідаційну комісію. (т. 1 а.с. 62 66 )

Як вбачається з матеріалів справи, Державне підприємство «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» є юридичною особою, на даний час діяльність якої не припинена.

Встановивши вказані обставини, місцевий суд дійшов вірного висновку, що відсутні правові підстави для покладення субсидіарної відповідальності на Національну Академію Наук України та Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність субсидіарної відповідальності, свого підтвердження не знайшли.

Апелянт посилається на правові позиції Верховного Суду, висловлені у справі № 5023/4388/12 в постанові від 04 вересня 2018 року. В зазначеній справі дійсно вирішувалося питання про субсидіарну відповідальність засновника, однак ця відповідальність була покладена вже після визнання основного боржника банкротом, що свідчить про те, що обставини у цій справі і з даною справою, що переглядається, є відмінними, тому висновки Верховного Суду, викладені в цій постанові, не можуть бути застосовані.

Також, не підлягають застосуванню правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 296/443/16-ц та від 04.02.2020 року у справі № 462/421/18, оскільки в цій справі вирішувалося питання про зміну сторони виконавчого провадження в зв`язку з припиненням діяльності боржника.

В зазначених вище постановах те (пункти 4.6 - 4.18) Верховний Суд висловив позицію про те, що здійснення господарської діяльності комунальним некомерційним підприємством без мети одержання прибутку, на основі матеріальної бази, яка не є його власністю та не включається до ліквідаційної маси в разі банкрутства такого підприємства, зумовлює для законодавця необхідність регулювання спірних відносин у такий спосіб, який би дозволив захистити інтереси можливих кредиторів суб`єкта некомерційної господарської діяльності.

Таке регулювання здійснено через механізм, закріплений у положеннях статей 77, 78 ГК України.

Відповідно до частини десятої статті 78 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Частинами другою та третьою статті 76 ГК України встановлено, що казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Реорганізація і ліквідація казенного підприємства проводяться відповідно до вимог цього Кодексу за рішенням органу, до компетенції якого належить створення даного підприємства. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління.

Відповідно до частини третьої статті 77 ГК України орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, здійснює контроль за використанням та збереженням належного підприємству майна, і має право вилучити у казенного підприємства майно, яке не використовується або використовується не за призначенням, та розпорядитися ним у межах своїх повноважень.

Згідно з приписами частини сьомої статті 77 ГК України казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства

З огляду на зазначене вище, спірні відносини прямо врегульовано за допомогою відсильної норми частини десятої статті 78 ГК України та частини сьомої статті 77 цього Кодексу, що виключає необхідність застосування до таких відносин аналогії закону або права.

При цьому умовою покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за змістом частини сьомої статті 77 ГК України та частини десятої статті 78 цього Кодексу є недостатність коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства, що в цій справі було встановлено попередніми судовими інстанціями.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

Суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи встановили, що майно КП «Комбінат комунальних підприємств» знаходилося в оперативному управлінні цього підприємства, отже, відповідно до вимог статті 26 Закону про банкрутство (в редакції, чинній на момент визнання комунального підприємства банкрутом) у будь-якому випадку не могло бути включене до ліквідаційної маси та використане для погашення заборгованості перед кредиторами, яка виникла та існувала протягом тривалого періоду.

З огляду на наведені вище висновки ЄСПЛ, а також те, що нормами ГК України визначено регулювання діяльності комунальних некомерційних підприємств аналогічно до діяльності державних казенних підприємств, без наділення вказаних суб`єктів повною самостійною відповідальністю у відносинах з третіми особами, Велика Палата Верховного Суду враховує зазначені висновки при вирішенні спору в цій справі.

Крім того, ЄСПЛ також висловив позицію і щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

В даній справі, що переглядається, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що Державне підприємство «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» не може виконати свій обов`язок щодо виконання судового рішення на користь ОСОБА_1 .

Наявні в матеріалах справи копії балансу підприємства та наявність заборгованості на суму понад 600 тисяч гривень не є беззаперечним доказом неможливості виконання грошових зобов`язань перед позивачем у справі.

За таких обставин, підстави для покладення субсидіарної відповідальності на даний час відсутні.

У відповідності з вимогами Закону України «Про бухгалтерський облік та бухгалтерську звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством.

В своїх позовних вимогах позивач прохав ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» провести по бухгалтерському обліку підприємства кредиторську заборгованість перед ОСОБА_1 в загальній сумі 376 453,45 грн, в тому числі: компенсація за невикористану відпустку у розмірі 246 814,26 грн, компенсація середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмір 129 639,19 грн та кредиторську заборгованість по даному позову - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2020 по день ухвалення рішення.

Апеляційний суд вважає, що місцевий суд вірно відмовив в задоволенні цих позовних вимог, оскільки заявлені позовні вимоги не є ефективним способом правового захисту та в жодному випадку не призведуть до відновлення прав позивача.

Так, позивач прохає провести по бухгалтерському обліку грошові суми, які стягнуті рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 у справі № 641/3317/20, та які стягнуті в даній справі.

Разом з тим, виконання судових рішень про стягнення грошових сум врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» і саме на державних виконавців покладається обов`язок забезпечити примусове виконання цих рішень.

Згідно з ч. 3 ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

За змістом частин 8 та 9 статті 111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду.

Позивачем у справі не надано жодних доказів про те, що присуджені рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 у справі № 641/3317/20 на його користь грошові кошти не обліковуються в бухгалтерському обліку ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України».

Що стосується грошових коштів, присуджених рішенням суду першої інстанції у даній справі, що переглядається, то у відповідача, ДП «Дослідне виробництво інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України», обов`язок внести в бухгалтерський облік ці грошові суми виникне лише після набрання вказаним рішенням суду законної сили.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного розгляду справи, відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.А. Лобов

А.І. Дорош