Єдиний унікальний номер судової справи: 487/4902/20
Провадження №22-ц/812/684/22
Постанова

Іменем України

19 вересня 2022 року м. Миколаїв Справа №487/4902/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Лівінського І.В.,Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2022 року, ухвалене у складі головуючого судді Кузьменка В.В., в приміщенні цього ж суду, дата складання повного тексту рішення не зазначена,

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом їх виселення та його вселення.

Позов мотивований тим, що 03 серпня 2020 року він на електронних торгах з реалізації арештованого майна придбав квартиру АДРЕСА_1 , власником якої був ОСОБА_2 , про що 10 серпня 2020 року приватним виконавцем Куліченко Д.В. був складений акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, а 12 серпня 2020 року позивач оформив у нотаріуса свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у добровільному порядку звільнити квартиру не погоджуються, створюють перешкоди його вселенню в квартиру, не приймають участі в утриманні квартири, чим порушують його право користування та розпорядження нерухомим майном, власником якого він є, ОСОБА_4 просив усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із указаної квартири без надання іншого житла та його вселення в квартиру, а також стягнути понесені судові витрати.

Заперечуючи проти позову відповідачі посилалися на те, що обґрунтованість вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення в інше житло, яке надається у зв`язку з виселенням з іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів, суд першої інстанції керуючись положеннями частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», частинами другої та третьої статті 109 ЖК УРСР, виходив з того, що спірне житлове приміщення придбане позивачем на прилюдних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

Спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки приватним виконавцем, який повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї.

Новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Крім того, доказів наявності підстав виселення без надання іншого житлового приміщення позивачем суду не надано, на вимогу добровільно виселитися, відповідачам інше жиле приміщення не надавалося, зокрема, відомостей про дані обставини матеріали справи не містять, а тому при таких обставинах виселення відповідачів є недопустимим.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2022 року постановлено вселити ОСОБА_1 до квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні підстави для вселення позивача в спірну квартиру.

15 червня 2022 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити в повному обсязі його позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відповідачів у примусовому порядку зі спірної квартири, вселення його до зазначеної вище квартири, стягнути в солідарному порядку з відповідачів судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. за подання ним позовної заяви та 454 грн. за апеляційне оскарження ухвали суду про зупинення провадження у справі від 15 квітня 2021 року, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 261 20 коп. за апеляційне оскарження судового рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував всіх фактичних обставин справи, невірно застосував до спірних правовідносин приписи частини другої статті 109 ЖК Української РСР, в якій встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого житлового приміщення. Спірне житлове приміщення, що придбане позивачем на електронних торгах, не було предметом іпотеки та позивач не є тією особою, яка повинна надавати відповідачам при їх виселенні інше житлове приміщення. Між сторонами відсутня будь-яка домовленість з приводу проживання відповідачів у квартирі та відповідачі забезпечені іншим житлом. Крім того, вимога позивача про вселення до спірної квартири судом взагалі не була розглянута.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_2 не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 був власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 23 грудня 2014 року, у якій він не зареєстрований, але проживав разом з відповідачем ОСОБА_3

03 серпня 2020 року відбулись електронні торги з реалізації нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 , а саме, квартири АДРЕСА_1 , про що складений приватним виконавцем Куліченко Д.О. акт про проведення електронних торгів від 10 серпня 2020 року.

12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Машковою С.М. видано свідоцтво про те, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за № 638.

Того ж дня, право власності ОСОБА_5 на зазначену вище квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 37725319.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що він є законним власником спірного житла, придбавши його на електронних торгах та зареєструвавши в установленому законом порядку право власності на нього, але відповідачі, які проживають у спірній квартирі, чинять йому перешкоди у реалізації права на користування та володіння вказаним майном, тому підлягають виселенню без надання іншого житла, а він вселенню.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом установлено, що 03 серпня 2020 року на підставі виконавчого листа № 2-2376, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 11 січня 2012 року на виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва у цивільній справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення 202 428 грн. 20 коп., судового збору 1 700 грн., інформаційного збору 120 грн., всього 1820 грн., відбулися електронні торги з реалізації нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 . При примусовому виконанні зазначеного виконавчого документа, приватним виконавцем Куліченко Д.О. відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження», було описане й арештоване нерухоме майно боржника, а саме спірна квартира.

Належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 , не була іпотечним майном, а була реалізована приватним виконавцем в межах виконавчого провадження.

Так, постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 червня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державного підприємства «Сетам» в особі Миколаївської філії, ОСОБА_1 , приватного виконавця Куліченка Д.О., Акціонерного товариства «Райффайзен банк» про визнання недійсними результатів електронних торгів, протоколу електронних торгів, акту приватного виконавця, свідоцтва про право власності та скасування запису про право власності відмовлено.

Апеляційним судом було установлено, що 31 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/08-112/77603 та в його забезпечення договір іпотеки, за яким було передано в іпотеку кімнату в квартирі спільного заселення АДРЕСА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2011 року по справі №2-2376/11 достроково розірвано кредитний договір № 014/08-112/77603, укладений 31 березня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 202 428,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 1700,00 грн. судового збору та 120 грн. інформаційно-технічних витрат.

11 січня 2012 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист з примусового виконання вищенаведеного рішення суду.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 2014 року.

Згідно довідки Миколаївської міської ради від 28 травня 2014 року №118, ОСОБА_2 , який мешкав за адресою АДРЕСА_4 є постраждалим від надзвичайної ситуації, яка сталася 12 травня 2014 року у житловому будинку внаслідок пожежі, вибуху побутового газу. Наведене свідчить про те, що іпотечне майно було зруйновано.

В період перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, рішенням Миколаївської міської ради №44/2 від 13 листопада 2014 року було передано у приватну власність кв. АДРЕСА_1 . Передача квартири підтверджувалася Актом приймання-передачі квартири. Право власності на дану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 16 грудня 2014 року за №8202709.

Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що після реєстрації права власності спірна квартира ОСОБА_2 була передана в іпотеку Банку матеріали справи не містять.

За такого, установивши, що ОСОБА_1 як новий власник, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку на електронних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які втратили право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляються виселятися з нього, апеляційний суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача, як нового законного власника спірної квартири, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із належної йому на праві власності квартири, яку відповідачі займають без законних на те підстав.

Відповідач ОСОБА_2 є боржником за виконавчим провадженням, за яким спірне майно було продано на електронних торгах у рахунок погашення боргу, та ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язані.

Колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції приписів частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», частин другої та третьої статті 109 ЖК УРСР до спірних правовідносин, оскільки належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 не була іпотечним майном, а була реалізована приватним виконавцем в межах виконавчого провадження на електронних торгах, переможцем яких став позивач, який як власник спірного майна, вправі здійснювати користуватися та розпоряджатися належним йому майном. ОСОБА_1 , який за встановлених обставин набув право власності на спірну квартиру на законних підставах, не є такою особою, яка повинна надати відповідачам при їх виселенні інше житлове приміщення у розумінні статті 109 ЖК УРСР.

При вирішені даної справи судом апеляційної інстанції враховувався висновок Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові від 03 червня 2020 року у справі № 196/476/13-ц, провадження № 61-48206св18.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 станом на 16 грудня 2019 року зареєстрований за іншою адресою, а саме АДРЕСА_5 , а відповідач ОСОБА_3 з 19 грудня 2011 року має у спільній частковій власності Ѕ частки двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

В той же час, колегія суддів по суті погоджується з додатковим рішенням суду в частині задоволення вимог про вселення ОСОБА_1 в спірну квартиру, так як останнім доведений конфлікт з відповідачами, що ними не спростовано, через самовільне зайняття ними спірного житла та неможливості їхнього сумісного проживання.

Оскільки додаткове судове рішення суду першої інстанції не оскаржуються в частині задоволення позову ОСОБА_4 про його вселення в спірну квартиру, то в цій частині не є предметом апеляційного оскарження (частина перша статті 367 ЦПК України).

З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в частині вимог про виселення та розподілу судових витрат в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення таких вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат.

За подання позовної заяви до двох відповідачів про виселення та вимогу про вселення судовий збір мав складати 2 522 грн. 40 коп. (840 грн. 80 коп. х 3).

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив 840 грн. 80 коп. та за подання та розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про зупинення провадження у даній справі від 15 квітня 2021 року ним сплачено 454 грн. Недоплачена сума судового збору становить 1681 грн. 60 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення задоволенні, тому на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в сумі по 647 грн. 40 коп. з кожного.

Оскільки позов ОСОБА_4 задоволено, то недоплачена сума судового збору за подання позовної заяви підлягає стягненню з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в дохід держави у розмірі по 840 грн. 80 коп. з кожного.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена. Тому з відповідачів на його користь підлягає стягненню по 1 261 грн. 20 коп. з кожного.

Згідно частини четвертої статті 6 Закону України «Про судовий збір», якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум). Якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

29 серпня 2022 року позивачем подана заява про повернення надлишково сплаченого судового збору в сумі 1 261 грн. 20 коп. через те, що судом першої інстанції після подання апеляційної скарги було ухвалено додаткове рішення про вселення, яке не підлягає апеляційному оскарженню.

Така заява позивача, на думку колегії суддів, заслуговує на увагу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір в більшому розмірі, то 1 261 грн. 20 коп. підлягає поверненню позивачу.

Керуючись ст.ст.367,374-376,382 ЦПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 11 липня 2022 року в частині вимог про виселення та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення про їх задоволення.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири за адресою; АДРЕСА_2 без надання їм іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі по 647 грн. 40 коп. з кожного.

Стягнути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції по 840 грн. 80 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання та розгляд апеляційної скарги по 1 261 грн. 20 коп. з кожного.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про вселення залишити без змін.

Зобов`язати фінансовий орган Управління державної казначейської служби України у м. Миколаїв (УК у м. Миколаїв 22030101) повернути ОСОБА_4 сплачений ним 13 червня 2022 року за дублікатом квитанції № Р24АС4068 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261 грн.20 коп., що внесений на розрахунковий рахунок № UA0014478, МФО 899998, одержувач Миколаїв. ГУК/тг м. Миколаїв /22030101.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: І.В. Лівінський

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 19 вересня 2022 року.