П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 753/7146/21

Номер провадження 22-ц/824/94/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

вивчивши апеляційну скаргу Василюка Анатолія Павловича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гусак О.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року Василюк Анатолій Павлович в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 52956464 від 03 липня 2020 року, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» (запис про право власності № 37160375 від 01 липня 2020 року); визнання за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000); стягнення судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту з метою забезпечення виконання зобов`язань за яким, того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 47195, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 .

Чинна на момент укладення зазначеного іпотечного договору стаття 37 Закону України «Про іпотеку», передбачала необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 не укладався. Крім того, із заявою про реєстрацію за відповідачем права власності на спірну квартиру, останній звернувся після спливу строку давності, а відтак, у державного реєстратора були відсутні підстави для здійснення реєстраційної дії.

Позивач зазначає, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року по справі № 2-1209/2010 стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 13 лютого 2007 року у сумі 166 015 доларів США.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року по справі № 753/1636/17 замінено стягувача за виконавчим листом видного на підставі вищевказаного рішення суду з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК Приватні Інвестиції». У задоволенні вимоги заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовлено, що свідчить про відсутність у відповідача права на стягнення.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2020 року по справі № 2-1209/2010 у виконавчому провадженні з виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 листопада 2020 року у справі № 2-1209/2010, замінено стягувача ПАТ «Дельта банк» його правонаступником ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції».

Таким чином, відповідачу було відомо про наявність рішення суду про стягнення заборгованості та про наявність пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання виданого на виконання такого рішення.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, ПАТ «УкрСиббанк» змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором, а відтак, строк для звернення стягнення на предмет іпотеки, на момент звернення позивача до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності за ним на спірну квартиру, минув.

Позивач зазначає, що ні вона, ні позичальник не отримували письмової вимоги ТОВ «ФК «Приватні Ініціативи» про усунення порушення основного зобов`язання, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора.

На думку скаржника, відповідачем не було дотримано вимоги до змісту повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, а відтак, вона є незаконною. В свою чергу, надсилання незаконної вимоги, як і не надсилання такої вимоги унеможливлює позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, здійснена оцінка майна, на яке звертається стягнення, не відповідає вимогам чинного законодавства, а документи на проведення реєстрації права власності на квартиру подано державному реєстратору не уповноваженою особою.

Позивач зазначає, що реєстрації права власності на спірну квартиру, у якій проживає її донька з сім`єю, відбулася з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На думку позивача, ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» не має права на стягнення заборгованості за валютним договором споживчого кредиту, оскільки останньому не видавалась генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою. Крім того, відсутність доказів на підтвердження сплати ціни договору про відступлення права вимоги від 05 лютого 2020 року № 2151/К, свідчить про відсутність у відповідача права звертати стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року (т. ІІІ а.с. 30-43) у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності на нерухоме майно, відмовлено.

Заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року, скасовано.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 04 листопада 2021 року Василюк А.П. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій, просив рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити; стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір іпотеки № 47195 було укладено між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» 13 лютого 2007 року, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року.

Згідно позицій Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 та Верховного Суду викладеного у постанові від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18, виходячи з вимог Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року, відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя має наслідком незаконність реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем. Разом з тим, між скаржником та іпотекодержателем такого договору не укладалось, а відтак, у державного реєстратора були відсутні підстави для здійснення реєстрації права власності на квартиру за відповідачем.

На думку скаржника, застосування судом першої інстанції приписів ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав, суперечить принципу правової визначеності, прямій нормі закону та позиції Верховного Суду викладеній у вищевказаних постановах.

Посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц не є релевантним до даної справи, оскільки стосується звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на підставі ст. 38, а не 37 Закону України «Про іпотеку». Постанова Верховного Суду у справі № 355/385/17, на яку посилається суд, не стосується відносин пов`язаних з іпотекою. Постанова Верховного Суду у справі № 915/297/17 від 21 лютого 2018 року винесено судом господарської юрисдикції, а у справі № 826/9658/15 від 18 грудня 2018 року, судом адміністративної юрисдикції, а відтак, посилання на них не може бути застосовано до розгляду даної справи.

На думку скаржника, відносини між нею та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки виникли та існували з дня укладення договору споживчого кредитування та договору іпотеки, а саме 13 лютого 2007 року, а право вимоги виникло у 2010 році, оскільки звертаючись до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за договором споживчого кредитування, рішення за яким було ухвалено 22 листопада 2010 року, АКІБ «УкрСиббанк» змінив порядок, умови та строк дії кредитного договору. Таким чином, на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, строк виконання зобов`язання за кредитним договором, закінчився.

Скаржник зазначає, для реєстрації права власності на предмет іпотеки до державного реєстратора подаються, зокрема, вимога про усунення порушень із доказами її вручення боржнику та іпотекодавцю, разом з тим, така вимога позивачу не надсилалась та нею, а також боржником не отримувалась, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що повідомлення-вимога надсилалась на адресу боржника та іпотекодавця двічі, як зазначає суд першої інстанції.

На думку скаржника, відповідачем не було дотримано вимог до змісту повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, зокрема: у вимозі відповідач просить сплатити заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 13 лютого 2007 року у сумі 12 915 427 грн. 42 коп., однак за вказаним договором у позичальника заборгованість у гривнях, відсутня; у вимозі не зазначено, який спосіб задоволення вимог буде застосовано іпотекодержателем у разі невиконання вимог, зазначених у вимозі; іпотекодержатель безпідставно вимагає повернути відсотки за користування кредитом, що майже втричі перевищує розмір заборгованості; до вимоги не долучено документи на підтвердження повноважень ОСОБА_4 на її підписання. Крім того, здійснена оцінка майна, на яке звертається стягнення, не відповідає вимогам чинного законодавства, а документи на проведення реєстрації права власності на квартиру подано державному реєстратору не уповноваженою на це особою.

Скаржник вважає, що реєстрації права власності на спірну квартиру, у якій проживає її донька з сім`єю, відбулася з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Правові позиції Верховного Суду викладені у постановах від 16 грудня 2019 року у справі № 607/4911/16-ц та від 18 грудня 2019 року у справі № 718/2468/18 та на які посилається суд в оскаржуваному рішенні, не можуть бути застосовані до спірних відносин, оскільки вони суперечать правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

На думку скаржника, ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» не має права на стягнення заборгованості за валютним договором споживчого кредиту, оскільки останньому не видавалась генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою. Крім того, відсутність доказів на підтвердження сплати ціни договору про відступлення права вимоги від 05 лютого 2020 року № 2151/К, свідчить про відсутність у відповідача права звертати стягнення на предмет іпотеки. В свою чергу, не оскарження позивачем договору про відступлення права вимоги, не нівелює факт того, що заборгованість за договором, є завищеною.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

12 січня 2022 року від відповідача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.

З вказаного відзиву вбачається, що відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення, без змін.

Відповідач зазначає, що останнім було задоволено кредитні вимоги шляхом набуття права власності на нерухоме майно на підставі норм чинного законодавства України та умов договору, які передбачали можливість реєстрації права власності на предмет іпотеки саме на підставі застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, яке міститься в розділі 5 іпотечного договору. В даному випадку, відповідачем було здійснено позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак, строк позовної давності не застосовується. Посилання скаржника на неотримання нею вимог, спростовується нормами чинного законодавства та фактичними обставинами справи. Надіслані позивачу вимоги, повністю відповідали приписам ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а сума заборгованості, яка підлягала виконанню, була гривневим еквівалентом заборгованості в доларах США згідно офіційним курсом НБУ на дату придбання відповідачем прав вимоги у ПАТ «Дельта Банк», що відповідало приписам ст. 192 ЦК України. Вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на дані правовідносини, оскільки предмет іпотеки не використовувалася як місце постійного проживання позивача. Крім того, у позивача у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно, а саме, домоволодіння розташоване по АДРЕСА_3 . Оцінка предмету іпотеки, перед державною реєстрацією права власності на неї, проводилася згідно вимог підзаконних актів в сфері оцінки нерухомого майна. Надана до суду першої інстанції копія довіреності на ОСОБА_5 , підтверджує те, що заявку на державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки підписано належним представником ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Василюк А.П. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, з підстав, зазначених у ній.

Представник відповідача - адвокат Проценко М.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Третя особа до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на його поштову адресу, у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи у відсутність останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що договір іпотеки від 13 лютого 2007 року містить застереження, яке надавало відповідачу право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» 14 лютого 2020 року та повторно 25 березня 2020 року надіслало позичальнику - ОСОБА_3 , та майновому поручителю ОСОБА_2 на адреси зазначені в кредитному та іпотечному договорах, та на адресу предмета іпотеки письмові вимоги-повідомлення про звернення стягнення, де було зазначено про те, що у разі невиконання цієї вимоги протягом 30-денного терміну банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» вжито всіх заходів для повідомлення боржника та майнового поручителя належним чином про заборгованість; за змістом та формою вказана вимога відповідала вимогам ст. 35 Закону України «Про іпотеку»; квартира АДРЕСА_2 не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Щодо вищевказаних висновків суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що 13 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, на підставі якого банком надано кредит у розмірі 140 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 707 000 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 12,80 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 13 лютого 2017 року (т. І а.с. 25-32).

13 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 47195 на підставі якого, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, банку передано в іпотеку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. І а.с. 36-39).

05 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2151/К, згідно умов якого, право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 лютого 2007 року, додатками та додатковими угодами, що укладені між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , за іпотечним договором № 47195 від 13 лютого 2007 року, з усіма додатками та додатковими угодами, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., зареєстрованим за реєстровим №176, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за договором про надання чого кредиту, перейшли до нового кредитора - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» (т. І а.с. 64-68, 69).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року у справі № 21209/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 лютого 2007 року та додатковою до нього угодою у загальному розмірі 166 015,38 доларів США, а також стягнено з кожної по 850 грн. судового збору та по 60 грн. витрат, пов`язаних з інформаційно-технічним забезпеченням справи (т. І а.с. 77-78).

Із рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року у справі № 21209/10 вбачається, що 13 лютого 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договорі поруки № 95927, відповідно до якого, поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за договором, включаючи повернення кредиту, сплати процентів, комісії, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору (т. І а.с. 77-78).

14 лютого 2020 року ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» направило на поштові адреси ОСОБА_2 , а саме, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язання та виселення від 14 лютого 2020 року (т. ІІ а.с. 76-79; 80; 81; 82; 83; 84; 85).

14 лютого 2020 року ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» направило на поштові адреси ОСОБА_3 , а саме, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язання та виселення від 14 лютого 2020 року (т. ІІ а.с. 76-79; 80; 81; 82; 83; 84; 85).

25 березня 2020 року ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» направило на поштові адреси ОСОБА_3 , а саме, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язання та виселення від 25 березня 2020 року (т. ІІ а.с. 86-89; 90; 91; 94).

25 березня 2020 року ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» направило на поштові адреси ОСОБА_2 , а саме, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язання та виселення від 25 березня 2020 року (т. ІІ а.с. 86-89; 90; 91; 92).

Згідно звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості від 10 червня 2020 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 1 460 179 грн. 90 коп. (т. ІІ а.с. 96-99).

03 липня 2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 52956464, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно включено запис № 37160375 від 01 липня 2020 року про право власності ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на квартиру АДРЕСА_2 (т. І а.с. 63).

Із відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності домоволодіння розташоване по АДРЕСА_3 (т. І а.с. 171-173).

У квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. І а.с. 91, 92) та ОСОБА_3 (т. І а.с. 93-94).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Так, оскільки іпотечний договір укладений між сторонами 13 лютого 2007 року, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року.

Частинами 1, 3 ст. 33 вказаного Закону встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність.

Тобто, чинна на момент укладення іпотечного договору редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» (2006 року) передбачала необхідність укладення окремого договору з цього приводу,. Відповідні зміни до статті 37 Закону України «Про іпотеку», якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені 25 грудня 2008 року, а отже, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18 (провадження № 61-22266св19).

Як вбачається з п. 5.1. договору іпотеки № 47195 від 13 лютого 2007 року, сторони досягли згоди про можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, укладаючи 13 лютого 2007 року договір іпотеки, позивач не узгоджувала з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, а, значить, таку згоду вона не надавала, а надавала лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

З вказаного вбачається, що правовою підставою переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 12 травня 2006 року) міг бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, та який був би правовою підставою для реєстрації права власності квартири за банком.

Разом з тим, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, та є правовою підставою для реєстрації права власності на квартиру за банком, у матеріалах справи відсутній, у зв`язку з чим, дії державного реєстратора щодо реєстрації за банком права власності на спірну квартиру не можна вважати законними.

Подібні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18).

Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21) зазначив, що мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є встановлення сукупності обставин, а саме: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці; у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За таких обставин перевірці підлягають обставини щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 загальною площею 94,20 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

У вказаній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначена квартира є єдиним житлом ОСОБА_3 (позичальник) та малолітньої ОСОБА_6 .

Таким чином, квартира АДРЕСА_2 повністю підпадає під вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а отже, на неї не може бути звернуто стягнення.

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Згідно п. 57 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна дозволяється складати у стислій формі у разі доопрацювання (актуалізації) оцінки об`єкта оцінки на нову дату оцінки, а також в інших випадках, визначених відповідними національними стандартами. У звіті про оцінку майна, складеному у стислій формі, повинні зазначатися етапи проведення незалежної оцінки майна, здійснені оціночні процедури, міститися висновок про вартість, а також зібрані оцінювачем вихідні дані та інша інформація.

Разом з тим, наявний в матеріалах справи звіт про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості від 10 червня 2020 року, не містить етапів проведення оцінки, здійснених оціночних процедур та зібрані оцінювачем вихідні дані. До звіту не надано документів, які б свідчили про здійснення огляду квартири та про нерухомість із якою здійснювалося порівняння.

З вказаного вбачається, що відповідач не забезпечив дотримання вимог закону про здійснення оцінки майна, на яке звертається стягнення.

Посилання скаржника на пропуск строку, протягом якого може бути здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення договору договорів кредиту та іпотеки) та щодо незаконності надсилання вимоги про порушення основного зобов`язання у зв`язку з пропуском зазначеного строку, є безпідставним, оскільки предметом цієї справи не є стягнення кредитної заборгованості, а у ЦК України та в Законі України «Про іпотеку» відсутня така підстава для припинення іпотеки як сплив строку давності.

Крім того, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення договорів кредиту та іпотеки, не передбачає заборони та не обмежує іпотекодержателя у праві в порядку та у спосіб, визначені Законом України «Про іпотеку» та іпотечним договором, задовольнити вимоги щодо невиконаного зобов`язання за рахунок предмета іпотеки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (ровадження № 14-94 цс 19)

Посилання скаржника на відсутність факту надсилання іпотекодержателем та отримання боржником та іпотекодавцем вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, є безпідставним, виходячи з наступного.

Верховний Суд у постанві від 28 липня 2021 року у справі № 750/2254/19 (провадження № 61-6102св21) зазначив: «Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.».

Як вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 2020 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» направило на поштові адреси ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рекомендованими поштовими відправленнями вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення. Разом з тим, вказані поштові відправлення повернулися відправнику із зазначенням причини повернення «за закінченням строку зберігання».

25 березня 2020 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» вдруге направило на поштові адреси ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рекомендованими поштовими відправленнями вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення. Разом з тим, вказані поштові відправлення повернулися відправнику із зазначенням причини повернення «за закінченням строку зберігання».

Слід зазначити, що вимоги-повідомлення ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» надсилало позичальнику та іпотекодавцю на адреси зазначені в кредитному договорі та договорі іпотеки, та на адресу предмету іпотеки, тобто на всі відомі товариству поштові адреси позичальника та іпотекодавця. Відомості щодо зміни адреси реєстрації (фактичного місця проживання) позивача матеріали справи не містять.

З вказаного вбачається, що ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було вжито всіх заходів для повідомлення належним чином позичальника та іпотекодавця про необхідність виконання основного зобов`язання щодо сплати заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Таким чином, іпотекодержателем було дотримано процедуру належного надсилання іпотекодавцю та боржнику вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

Посилання скаржника на недотримання вимог до змісту повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, є безпідставним, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Метою цієї норми є забезпечення обізнаності іпотекодавця та боржника про порушення зобов`язання, спонукання до належного виконання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Вимоги повинні формулюватися чітко та однозначно, і давати змогу адресату зрозуміти їх характер та правові наслідки невиконання.

Із наявних в матеріалах справи письмових вимог ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» вбачається, що у них зазначено про стислий зміст порушених зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Сума заборгованості, яка підлягала виконанню, зазначена гривневим еквівалентом заборгованості в доларах США, згідно офіційним курсом НБУ на дату придбання права вимоги товариством. Тобто, відповідачем було дотримано вимоги до змісту повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору визначені ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Посилання скаржника на відсутність у представника заявника повноважень на звернення до державного реєстратора щодо вчинення реєстраційних дій, є безпідставним, виходячи з наступного.

Із приписів ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

У разі подання заяви уповноваженою на те особою державним реєстратором встановлюється обсяг повноважень такої особи на підставі документа, що підтверджує її повноваження діяти від імені іншої особи.

Для цілей проведення реєстраційних дій документом, що підтверджує повноваження діяти від імені іншої особи, є документ, що підтверджує повноваження законного представника особи, нотаріально посвідчена довіреність або відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про особу, яка уповноважена діяти від імені юридичної особи.

Дійсність довіреності, нотаріально посвідченої відповідно до законодавства України, перевіряється за допомогою Єдиного реєстру довіреностей.

З аналізу вищевказаної норми вбачається, що якщо заява подається уповноваженою на те особою, остання має надати державному реєстратору документи, які встановлюють її повноваження діяти від імені іншої особи, а державний реєстратор перевірити обсяг її повноважень.

При цьому, ні положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ні положеннями Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 не встановлено обов`язок особи, уповноваженої на подання заяви, долучати до неї документи, які б підтверджували її повноваження.

Із заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в інтересах ТОВ «ФК Приватні інвестиції» вбачається, що вона була подана ОСОБА_5 у паперовому вигляді 01 липня 2020 року. Документом, який було надано ОСОБА_5 з метою посвідчення його особи є паспорт. Документом, що підтверджує повноваження ОСОБА_5., є довіреність № 970 від 04 липня 2019 року.

У матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена довіреність від 04 липня 2019 року, зареєстрована в реєстрі за номером 970 з якої вбачається, що ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» уповноважило ОСОБА_5. представляти його інтереси та надано повноваження, зокрема, підписувати, подавати та отримувати всі необхідні документи для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, підстави вважати, що ОСОБА_5 не було надано державному реєстратору вказану довіреність для огляду в якості документа, що встановлює його повноваження діяти від імені товариства, у суду апеляційної інстанції відсутні.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на відсутність доказів на підтвердження сплати відповідачем ціни договору про відступлення права вимоги від 05 лютого 2020 року № 2151/К, як таке, що не входить до предмету доказування.

Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18 (провадження № 61-22266св19) зазначив: «Доводи банку щодо помилковості висновку суду про відсутність доказів направлення та отримання боржником письмової вимоги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції та апеляційний суд установив, що такі докази містяться у матеріалах справи, однак зробив висновок про те, що відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя є самостійною та достатньою підставою для задоволення позову, а зазначене не призвело до неправильного вирішення справи.».

Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року справа № 357/4329/19 (провадження № 61-20970св21) зазначив, що решта мотивів для відмови у задоволенні позовних вимог не має правого значення, оскільки за відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, банк у будь-якому разі не мав права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки.

З вказаного вбачається, що надсилання/не надсилання, отримання/не отримання боржником та іпотекодавцем вимог про усунення порушення основного зобов`язання, а також дотримання/недотримання вимог до змісту повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, не впливають на той факт, що в даному випадку державний реєстратор не мав права вчиняти реєстраційні дії щодо квартири позивача, зокрема, у зв`язку з відсутністю окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 за відповідачем, була проведена з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» (а саме, статті 37 вказаного Закону, в редакції, чинні станом на час укладення договору іпотеки), Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також вимог щодо здійснення оцінки майна, на яке звертається стягнення, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання дій приватного нотаріуса щодо реєстрації за товариством права власності на спірну квартиру, протиправними та скасування рішення державного реєстратора.

Щодо вимог позивача про визнання за нею права власності на квартиру, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 509/3297/19 (провадження № 61-9850св21) зазначив, що позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Тобто, законом надано право особі, яка вважає себе власником, звернутися до суду з відповідним позовом про захист свого права власності.

У пункті 46 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року за № 1141 закріплено, що зміни до записів Державного реєстру прав, записи про скасування державної реєстрації прав, рішення про відмову в державній реєстрації прав вносяться до Державного реєстру прав та записи Державного реєстру прав скасовуються виключно на підставі рішення державного реєстратора.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Тобто, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 52956464 від 03 липня 2020 року, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції», саме по собі свідчить про належність зазначеної квартири на праві власності позивачу. Таким чином, визнання права власності на квартиру за позивачем, не потребується.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового судового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Василюка Анатолія Павловича в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності на нерухоме майно, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 52956464 від 03 липня 2020 року, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» (запис про право власності № 37160375 від 01 липня 2020 року).

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 28 375 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Т.О. Невідома

В.А. Нежура