Провадження № 22-ц/4808/876/22
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представників сторін і відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштівза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2022 року під головуванням судді Бабій О.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він в січні 2020 року укласти будь-якого договору в статусі ФОП не міг, оскільки статусу підприємця на той час не мав. Завідома підробка у вигляді договору оренди від 02 січня 2020 року стала основною підставою судового рішення від 17 липня 2021 року в справі № 909/360/21. Господарський суд Івано-Франківської області задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 , інтереси якого представляв адвокат Ружицький В.М., щодо виконання орендарем ОСОБА_1 договору від 02 січня 2020 року. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завідомо протиправну вигоду в сумі 33 958, 07 грн, а на користь адвоката ОСОБА_3 завідомо злочинну вигоду в сумі 9 982 грн.

На підставі цього позивач просив: визнати договір оренди приміщення в с. Лисець від 02 січня 2020 року, який укладений громадянином ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_1 , незважаючи на те, що на 02 січня 2020 року ФОПа ОСОБА_1 не існувало, підробленим громадянином ОСОБА_2 та адвокатом Ружицьким В.М.; стягнути в дохід Держави з громадянина ОСОБА_2 та адвоката Ружицького В. М. суми коштів, які вони вирішили отримати з ОСОБА_1 за цим договором, а саме з громадянина ОСОБА_2 33 958, 07 грн, з адвоката Ружицького В. М. 9 982 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню.

Зазначає, що судом не з`ясовано чи на 02.01.2020 у ОСОБА_2 було в с. Лисець реальне майно, чи у нього не було конкретне право на ідеальну частку, яка могла бути здана в оренду. ОСОБА_2 . 02.01.2020 ОСОБА_1 в оренду здав приміщення, проте такого на цю дату у власності ОСОБА_2 не існувало.

Суд першої інстанції нічим не заперечив того факту, що на 02.01.2020 ОСОБА_2 в Україні не було, бо ще в середині грудня 2019 він покинув її територію.

Суд вважав обґрунтованим посилання позивача на те, що ОСОБА_2 не перебував на території України 02 січня 2020 року, а тому не міг підписати договір в цей день, однак зазначив, що такий факт не впливає на презумпцію дійсності правочину, а доказів того, що хтось із сторін не мав волевиявлення на укладення договору, чи не підписував його суду позивач не надав.

Однак з таким висновком апелянт не погоджується, оскільки дійсно, позивач дав ОСОБА_2 як своєму на той час зятю незаповнені текстом аркуші паперу з своїми підписами для того, щоб зять при необхідності такі папери заповнив відповідними текстами від імені позивача та зробив на їх підставі дію в інтересах позивача як довірена особа, бо ОСОБА_2 від позивача як його на той час тестя отримав по суті генеральну довіреність. Саме тому ОСОБА_2 підробив договір оренди від 02.01.2020.

Також апелянт вважає, що суд не дав оцінки тому, що договір не має обов`язкового акту прийому-передачі. Відсутність в матеріалах справи вказаного акту пояснюється відповідачами тим, що в день підписання договору та передачі майна, два примірники акту було передано ОСОБА_1 , однак зобов`язання щодо повернення його одного примірника позивачу ОСОБА_2 ОСОБА_1 не виконав.

В той же час відповідачі, стверджуючи, що ОСОБА_1 був переданий в грудні 2019 договір з підписом ОСОБА_2 , не довели суду належними доказами як і у який спосіб у них опинився примірник договору з підписом ОСОБА_1 та відтиск печатки ФОПа ОСОБА_1 , оскільки така печатка з`явилася тільки в березні 2020 року. При цьому, відповідачі так і не довели чому увесь час, як вони вважають, з 02.01.2020 жодного разу не вимагали у ОСОБА_1 акту прийому-передачі, який є обов`язковим.

З цього й слідує, що так званий договір оренди від 02.01.2020 не може бути укладеним, оскільки не було волевиявлення ОСОБА_1 та не було невід`ємної його частини - акту прийому передачі.

Апелянт зазначає, що 02.01.2020 у ОСОБА_2 не було в с. Лисець реального нерухомого майна, яке можна було б здати в оренду, відсутній акт прийому-передачі від 02.01.2020, що не дає підстави встановити початок його дії в силу ст. 795 ЦК України. Тобто так званий договір не відповідає вимогам закону, бо відсутня невід`ємна його частина - акт прийому передачі, на договорі є відтиск печатки ФОПа ОСОБА_1 , а на дату 02.01.2020 він ФОПом не був, і печатки не мав.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про визнання договору оренди від 02.01.2020 підробленим і недійсним.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу де вказує на те, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з її доводами не погоджується.

ОСОБА_2 вказує на те, що у цій справі позивач намагається ввести суд в оману щодо дійсних обставин справи, кінцевим результатом для апелянта вочевидь є уникнення відповідальності за порушення умов та неналежне виконання спірного договору оренди від 02 січня 2020 року.

Щодо тверджень скаржника про підробку спірного договору, то в даному випадку слід зазначити, що позивач у такий спосіб намагається ввести суд в оману, оскільки при цьому жодних доказів підробки не надає. Нежитлові приміщення він використовував із самого початку укладення договору. Також ним використовувався активно власний примірник договору який у нього знаходиться, а саме спірний договір надавався позивачем, зокрема, до органів ДПІ з метою отримання реєстрація касового апарату фіксації місця здійснення діяльності, отримання ліцензій, заповнення звітності, тощо. Відповідні докази здобуті судом першої інстанції за клопотанням відповідача.

Щодо вимоги про стягнення коштів, то позивач не довів існування юридичних фактів, визначених в ст. 228 ЦК України як правову підставу позову, наявність яких є обов`язкова для застосування відповідних правових наслідків. Жодних доказів суду надано не було.

Вказані обставини є свідченням подання позивачем завідомо безпідставного та такого, що має штучний характер, позову, що має відповідні правові наслідки.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін і стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу де вказує на те, що апеляційна скарга є безпідставною необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

ОСОБА_3 вказує на те, що оскільки спірний договір оренди від 02 січня 2020 року було укладено між підприємцем ОСОБА_2 та підприємцем ОСОБА_1 , то відповідно вирішення питання визнання такого договору недійсним, підробленим, тощо, відноситься до компетенції господарських судів. Сам позивач визнає факт укладення, а відповідно дійсність спірного договору від 02 січня 2020 року, що підтверджується довідкою відділення №1 Івано-Франківського РУП в Івано-Франківській області від 11 жовтня 2021 року №1489.

Однак, у даній справі позивачем сформовано завідомо штучні вимоги до ОСОБА_3 як в частині визнання договору підробленим так і в частині стягнення коштів. Про штучний характер позову свідчить та обставина, що як в частині першої позовної вимоги так і в частині другої позовної вимоги, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження вимог позивача до ОСОБА_3 .

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачів, в тому числі ОСОБА_3 , грошових коштів в дохід держави, як правову підставу даної вимоги позивач зазначає норму ст. 228 ЦК України. Однак положеннями ст. 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Зі змісту ст.228 ЦК України позивач не надав жодного доказу на підтвердження існування юридичних фактів, наявність яких є обов`язковим для застосування норми ст. 228 ЦК України до спірних правовідносин, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Що стосується вимоги про стягнення коштів з ОСОБА_3 в дохід держави 9982 грн, то виходячи із змісту ст. 228 ЦК України зазначає, що ОСОБА_3 ніколи не отримував та не може отримати за спірним договором від 02 січня 2020 року 9 982 грн, оскільки не був його стороною, що взагалі унеможливлює пред`явлення вимог такого характеру.

Наведені вище обставини в цілому, підтверджують штучний характер позовних вимог як в цілому так і до ОСОБА_3 , що дає підстави вважати таку поведінку позивача як зловживання процесуальним правами.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

Представник ОСОБА_1 адвокат Малетин А.Я., який приймав участь у справі в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведеній у ній.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін і відповідачів, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача щодо підробки вказаного договору оренди та недійсності його положень є необґрунтованими, а вимоги до відповідача ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки він не є стороною договору оренди.

Судом встановлено, що 02 січня 2020 між фізичною особою ОСОБА_2 (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 3 (а.с.52).

Договір підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , при цьому скріплений печатками фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Як зазначено у п. 1.1, 1.2 договору з метою більш раціонального використання існуючих торговельних площ в центральній частині селища, прийнято рішення про оренду, шляхом надання орендарю права відкриття в приміщенні орендаря - кав`ярні по торгівлі кавою та кондитерськими виробами на АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2.1 договору орендодавець зобов`язався надати орендарю в оренду приміщення загальною площею 48 м.кв. за вказаною адресою, що належить орендодавцю, терміном на 1 рік, з правом вільного користування всіма службовими приміщеннями загальною площею 48 м.кв., в тому числі залом - 29,1 м.кв.

Пунктом 2.2 договору сторони передбачили, що до обов`язків орендодавця входить не втручатися в господарську діяльність підприємця, його кредитно-фінансову і комерційну діяльність.

Згідно з п. 4.1 договору орендар зобов`язався щомісячно здійснювати обов`язкові розрахунки за оренду та надані орендодавцем послуги, обумовлені у п. 3 даного договору в сумі 2 400, 00 грн. без ПДВ.

Про господарський характер спірного договору та його дійсний та реальний характер свідчить рішення господарського суду Івано-Франківської області від 14 липня 2021 року у справі № 909/360/21 та постанова Західного апеляційного господарського суду від 18 листопада 2021 року, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції в постанові від 18 листопада 2021 року зазначив, що у цій справі договірні відносини між сторонами виникли під час здійснення ними підприємницької діяльності, а укладення договору було спрямоване на отримання доходу від здійснення такої діяльності. Договір засвідчений печатками обох сторін, як фізичних осіб-підприємців. В подальших листах ОСОБА_2 зазначалося, що він діє як фізична особа-підприємець. Тому відсутність у договорі вказівки на статус ОСОБА_2 , як на підприємця, однак проставлення печатки ФОП, свідчить про укладення цього договору саме як фізичною особою-підприємцем.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІ суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір, і має судова юрисдикція.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, які передбачено у статті 1 ЦПК України, і до яких віднесено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета, але судами різних юрисдикцій.

Відповідно до ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

Ознаками господарського спору є зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19).

Отже, розмежування компетенції судів з розгляду спорів здійснене відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників. У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Спори, сторонами в яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів розглядаються господарськими судами.

Звернувшись з цим позовом, позивач просив визнати договір оренди приміщення в с. Лисець від 02 січня 2020 року, який укладений громадянином ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_1 , підробленим та недійсним і стягнути в дохід держави з ОСОБА_2 , адвоката Ружицького В. М. коштів за цим договором, а саме з громадянина ОСОБА_2 33 958,07 грн, а з адвоката Ружицького В. М. 9 982 грн.

Однак з вищенаведених обставин справи та позовних вимог вбачається, що за характером спірних правовідносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки позов містить ознаки господарського спору, сторонами в якому є фізичні особи-підприємці, про захист порушених прав і охоронюваних законом інтересів,які порушені та пов`язані із здійсненням господарської діяльності, з врахуванням того, що договір оренди від 02 січня 2020 року було укладено між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 .

Що стосується вимоги про стягнення коштів з ОСОБА_3 в дохід держави, то її вирішення можливе лише у процесі розгляду судом відповідної юрисдикції спору про визнання договору недійсним відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України з підстав недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам за умови, якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Тому, в цьому випадку такі вимоги пов`язані з ухваленням рішення по суті господарського спору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ефективний судовий захист інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору за правилами господарського судочинства. Такий розгляд відповідає принципу юридичної визначеності, оскільки не допускає роз`єднання позовних вимог залежно від суб`єктного складу учасників спору, а також вплине, зокрема, на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил предметної юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 цієї ж статті судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому позивачеві роз`яснюється право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 255, 256, 374, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 травня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів закрити.

Роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що вирішення цього спору віднесено до юрисдикції господарських судів і він має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин