КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/18722/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8553/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Семенюк Т.А., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Хайнацького Є.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного Банку України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» про захист прав споживачів фінансових послуг, стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що він є вкладником ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на підставі відповідних угод.

Згідно з постановою правління Національного Банку України (далі - НБУ) від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) 20 листопада 2014 року прийнято рішення № 123 про запровадження з 21 листопада 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відповідно до постанови правління НБУ від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

04 лютого 2015 року та 09 лютого 2015 року ФГВФО позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування банківських вкладів у розмірі 200 тис. грн., а залишок коштів у розмірі 1 195 133 грн. 81 коп. включений до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, що підтверджується довідкою від 23 грудня 2015 року № 05-55115, виданою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Таким чином, позивач є кредитором банку у заявленому розмірі позовних вимог; станом на час звернення до суду з цим позовом вказані кошти йому не повернуто.

Вказував, що суттєвим звуженням прав вкладників положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції від 22 вересня 2012 року № 4452-VI, яким при збереженні встановленої попереднім Законом черговості ФГВФО отримав якісно новий статус і повноваження, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону № 4452-VI, та щодо покриття витрат ФГВФО, передбачених п. 17 ч. 5 ст. 12 цього Закону, що на думку позивача свідчить про порушення прав вкладників, зокрема 7, 6 та 4 черг.

Зазначав, що втрата права власності на грошові кошти виникла в результаті порушення НБУ процедури віднесення банку до категорії неплатоспроможних та передчасного прийняття такого рішення, та в результаті застосування органом державної влади та органом державного управління закону, який суперечить Конституції України та позбавляє позивача права власності на вклад, тому саме на відповідачів покладається матеріальна відповідальність з відшкодування позивачу суми вкладу.

Посилаючись на вказані обставини, ст.ст. 22, 41 Конституції України, Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), на підставі практики Європейського суду з прав людини, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів: Держави України в особі Державної казначейської служби України шляхом списання з відповідного рахунку ДКСУ, та НБУ на користь позивача грошові кошти в розмірі 1 195 133 грн. 81 коп. та вирішити питання розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 1-5)

Відповідач Державна казначейська служба України проти позову заперечувала, у відзиві на позовну заяву просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю. На обґрунтування відзиву зазначено, що ДКСУ жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала з ним у правовідносини та не завдавала позивачеві шкоди, відтак не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Посилання позивача на необхідність застосування ст. 1173 ЦК України вважала безпідставними. Позивач як сторона договору банківського вкладу з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» внаслідок віднесення банку до категорії неплатоспроможних не втратив права на грошові кошти, повернення яких підлягає здійсненню у порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому діями НБУ щодо віднесення банку до категорії неплатоспроможних не було завдано позивачу матеріальної шкоди, оскільки відсутні обставини щодо зменшення майна позивача. Стягнення суми вкладу позивачу повинно відбуватись на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення коштів з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме за рахунок коштів ФГВФО, а не за рахунок держави Україна (т. 1 а.с. 68-79).

У відзиві на позовну заяву, Національний Банк України просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю. Відзив обґрунтований тим, що в межах наданих законом повноважень НБУ з квітня 2014 року за результатами банківського нагляду за діяльністю ПАТ «ВіЕйБі Банк» неодноразово вказував керівництву банку та його вкладникам на наявність потенційних ризиків у діяльності ПАТ «ВіЕйБі Банк». З метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів зазначеного банку НБУ в жовтні 2014 року прийняв рішення про віднесення банку до категорії проблемних та встановив строк для вжиття банком заходів щодо приведення своєї діяльності у відповідність до вимог законодавства. У межах встановлених процедур НБУ працював з керівництвом та власниками ПАТ «ВіЕйБі Банк» щодо пошуку шляхів поліпшення фінансового стану, зокрема банк надав план фінансового оздоровлення, який передбачав фінансову підтримку з боку акціонерів банку у визначені строки, проте пропозиції власників щодо збільшення капіталу виявилися недостатніми для підтримання його платоспроможності. Оскільки достатніх джерел для рекапіталізації банку не було, НБУ був вимушений прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. НБУ було вжито адекватних заходів в межах його повноважень відносно ПАТ «ВіЕйБі Банк» з метою забезпечення приведення діяльності банку у відповідність до вимог банківського законодавства та відновлення його фінансового стану. Позивач не довів факту заподіяння йому шкоди з боку НБУ та ДКСУ та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та завданою шкодою. Встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спеціальний порядок здійснення ліквідації банку та проведення розрахунків з його кредиторами унеможливлює задоволення вимог кредиторів такого банку поза межами ліквідаційної процедури та визначеної черговості, встановлених ст. 52 цього Закону (т. 1 а.с. 80-100).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного Банку України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», про захист прав споживачів фінансових послуг, стягнення коштів - відмовлено (т. 1 а.с. 153-160).

Не погодившись з рішенням районного суду, 28 червня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Маринушкін А.Г. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог (т. 1 а.с. 163-172).

На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував обставин і доказів, якими обґрунтовані заявлені позовні вимоги, не дав обґрунтування позиції позивача у справі не застосував судову практику ЄСПЛ, зокрема у справі Yakushenkov. Ukraine, Золотас (Zolotas) проти Греції (№2 скарга № 66610/09), Depallev. France, «Кривенький проти України», «Трегубенко проти України». Аналіз положень закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про порушення прав вкладників, зокрема 7, 6 та 4 черг, виплати щодо яких взагалі можуть не здійснюватись Фондом внаслідок чого позивач позбавлений права користуватись своїм майном (грошима) та зумовлює необхідність визнання вищевказаного Закону № 4452-VІ неконституційним в цілому. Вказував, що акціонер Банку - компанія Квікком лімітед намагався вжити всіх можливих заходів щодо виконання вимог НБУ стосовно недопущення віднесення банку до категорії неплатоспроможних і постановою НБУ від 10 жовтня 2014 року акціонеру банку надавався строк до 01.12.2014 року здійснити збільшення статутного капіталу, проте, вже 20 листопада 2014 року НБУ ухвалив постанову № 733, якою здійснив віднесення Банку до категорії неплатоспроможних. Вважав, що НБУ допустив протиправну бездіяльність щодо невжиття заходів, направлених на захист інтересів вкладників ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», що полягало у недотриманні законодавчо визначеної процедури, а саме останнім не було дотримано визначеного строку для віднесення проблемного банку до категорії неплатоспроможних та прийнято вказане рішення за 132 дні до спливу строку, наданого чинним законодавством банку, віднесеного до категорії проблемних для приведення своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства (180 днів спливало 31.05.2015 року). Вважає, що існує причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю відповідача, що призвела до втрат позивачем своїх заощаджень, та шкодою, а тому відповідачі мають відшкодувати суму невиплачених вкладів. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові (т. 1 а.с. 163-173).

26 липня 2022 року представник відповідача НБУ - Бірюк І.В., повноваження якої підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, подала відзив в якому апеляційну скаргу позивача просила відхилити, а оскаржуване рішення районного суду залишити без змін (т. 1 а.с. 190-210).

01 серпня 2022 року представник третьої особи ФГВФО- адвокат Сидоренко Ю.А. подала відзив в якому апеляційну скаргу позивача просила залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду залишити без змін (т. 1 а.с. 211-224).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник Національного банку України - Бірюк І.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 повідомлявся на зазначену ним адресу, повідомлення повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від ОСОБА_1 не надходили. Проте позивач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Маринушкіна А.Г. Представник ОСОБА_1 - адвокат Маринушкін А.Г. надіслав до апеляційного суду письмову заяву в якій підтримав скаргу і просив її задовольнити, розгляд справи просив провести за відсутності сторони апелянта (т. 1 а.с. 171-189, 228-231, 234-245).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити питання важливості і свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ОСОБА_1 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договори банківського вкладу (т. 1 а.с. 14-15).

Згідно з постановою правління НБУ від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ФГВФО 20.11.2014 року прийнято рішення № 123 про запровадження з 21.11.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк» (т. 1 а.с. 13).

Відповідно до постанови правління НБУ від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (т. 1 а.с. 12).

04 лютого 2015 року та 09 лютого 2015 року ФГВФО позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200 тис. грн., а залишок коштів у розмірі 1 195 133 грн. 81 коп. включений до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, що підтверджується довідкою від 23 грудня 2015 року № 05-55115, виданою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (т. 1 а.с. 14-16, 103).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб-підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, мають задовольнятися у порядку черговості, встановленому статтею 52 Закону, після початку процедури ліквідації банку за рахунок коштів, одержаних у результаті його ліквідації та продажу майна (активів) (пункт 4 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури ліквідації унеможливлює виплату коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відкликання Національним банком України банківської ліцензії ПАТ «Дельта Банк» та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора, визнаних в межах ліквідаційної процедури банку, але заявлених до стягнення в іншому порядку, не допускається, оскільки це має наслідком порушення рівності прав вкладників банку та порушує принципи виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Подібні за змістом висновки щодо застосування норм матеріального права викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16 і від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц.

Критерії віднесення банку до категорії неплатоспроможних визначені статтею 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Основною причиною винесення Національним банком України постанови від 20 листопада 2014 року № 733 про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних стало невжиття власником банку своєчасних та дієвих заходів для поліпшення фінансового стану банку та приведення діяльності у відповідність до вимог чинного законодавства України, зокрема, пропозиції власників щодо збільшення капіталу банку виявились недостатніми для підтримання його платоспроможності, акціонери Банку не надавали реальної фінансової підтримки банку, що призвело до погіршення фінансових показників та зменшення розміру регулятивного капіталу банку станом на 14 листопада 2015 року - 1 511 млн. грн.. (нормативне значення - не менше 120 млн. грн.), а достатніх джерел для рекапіталізації банку не було (т. 1 а.с. 13, 83-84).

Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, зокрема обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в статті 1166 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

23 травня 2020 року набрав чинності Закон України № 590-ІХ, яким було доповнено частиною другою статтю 1173 ЦК України та визначено, що особливості відшкодування шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною сьомою статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено право особи на відшкодування шкоди у випадку визнання у судовому порядку протиправним індивідуального акту Національного банку України при здійсненні процедури ліквідації банку.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підставами для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України є наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, і ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухваливши рішення у справі, суд першої інстанції врахувавши вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивач не довів протиправність дій відповідачів, внаслідок яких йому було завдано шкоди на суму неповернутих вкладів, внесених до ПАТ «ВіЕйБі Банк». Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком, протиправної поведінки з боку Національного банку України, оскільки винесені ним постанови про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії проблемних, неплатоспроможних та про відкликання банківської ліцензії, відповідають положенням закону, є чинними та скасовані не були.

Посилання позивача на висновок науково-правової експертизи від 21 квітня 2017 року № 01-9/1-79, доданий до позовної заяви, цих висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для задоволення заявлених вимог (т. 1 а.с. 19-27).

Розміщені позивачем на рахунках у ПАТ «ВіЕйБі Банк» як банківські вклади кошти (у загальному розмірі неповернутих вкладів на суму 1 195 133 грн. 81 коп.) не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, а тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми у порядку, встановленому статтею 1173 ЦК України із відповідачів.

Вимоги ОСОБА_1 на суму 1 195 133 грн. 81 коп. було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено у статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення зобов`язань між банком та вкладником.

У частині четвертій статті 4 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки районний суд правильно застосував до правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 02 липня 2019 року у справі № 910/5000/18, від 28 січня 2020 року у справі № 369/11928/17, від 15 травня 2019 року у справі № 757/72592/17, від 07 травня 2020 року у справі № 757/62120/18-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 757/27124/19-ц та від 18 лютого 2021 року у справі № 757/63349/19-ц і підстав відступу від таких висновків суд апеляційної інстанції не вбачає.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

У рішенні ЄСПЛ у справі Depalle v. France(скарга № 34044/02, постанова від 29 березня 2010 року Велика Палата), зрештою, враховуючи правила, які стосуються земель державної власності, та зважаючи на те, що заявники не могли не усвідомлювати принцип відсутності відшкодування, який був чітко виписаний в усіх дозволах на тимчасове займання земель державної власності, що видавались їм відповідно з 1961 та 1951 року, відсутність відшкодування не може розглядатись як непропорційна міра з точки зору регламентних норм, що регулюють використання майна заявника, яка вжита з метою забезпечення суспільного інтересу. Заявники не зазнають особливих і надмірних витрат у зв`язку із знесенням їхніх будинків без сплати відшкодування. Таким чином, не буде порушено рівновагу між інтересами громади та заявників.

Судовим рішенням у цій справі не було порушено майнових прав позивача, гарантованих зокрема статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 321 ЦК України, а лише вказано на визначену законом процедуру відновлення порушених банком прав та безпідставність й недоведеність заявлених до держави в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України вимог про відшкодування майнової шкоди.

Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є пріоритетним щодо інших Законів України у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, у встановленому законом порядку неконституційними не визнавались.

Процедури й обмеження, передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», слід визнати такими, що переслідують легітимну мету та не становлять непропорційного втручання у права вкладника неплатоспроможного банку.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку, зокрема несуть цивільно-правову відповідальність за порушення вимог законодавства.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що якщо банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 (провадження№ 12-185гс19, пункт 7.61). При цьому Велика Палата Верховного Суду у цій справі не вирішує питання про виконання чи порушення відповідачем обов`язків, покладених на нього законом, зокрема статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки таке вирішення було би виходом за межі цієї справи. Зазначене питання має бути вирішене в межах іншої справи за позовом належного позивача».

Врахувавши зазначене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними доводи апелянта про протиправну бездіяльність відповідача Національного банку України, зокрема, не дотримання визначеного строку для віднесення проблемного банку до категорії неплатоспроможних, що на думку позивача зменшило обсяг активів Банку, необхідних для задоволення вимог усіх його кредиторів, у т.ч. і вимог позивача.

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта з посиланням на рішення ЄСПЛ у справах: Yakushenko v. Ukraine, Золотас (Zolotas) проти Греції (№2 скарга № 66610/09), Depallev. France, «Кривенький проти України», «Трегубенко проти України».

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з порядком ліквідації банку, відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами (метою якого є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків)та не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 вересня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Т.А. Семенюк

В.М. Ратнікова