Житомирський апеляційний суд
Справа №372/45/21 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю.І.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №372/45/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2022 року, яке ухвалено суддею Драчем Ю.І.

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 04 жовтня 2008 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. Відповідно до умов договору позики Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальнику гроші в сумі 370 000,00 (триста сімдесят тисяч) доларів США, що по курсу НБУ на дату укладання цього договору складало 1 905 500,00 гривень. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.

В жовтні 2009 року відповідач ОСОБА_2 повідомила позивача про те, що вона не може своєчасно виконати умови договору позики щодо повернення всієї суми коштів, оскільки вона придбала за отримані від позивача грошові кошти нежитлове приміщення - група нежилих приміщень № 1-2, кафе піцерія, загальною площею 112,50 м2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та в подальшому просила відтермінувати повернення грошових коштів на 1 рік.

Позивач також зазначив, що з 2015 року по 2020 рік намагався повернути кошти у позасудовому порядку, однак у 2020 році відповідач почала уникати зустрічей з ним, у зв`язку з чим ним було прийнято рішення про звернення до суду із вказаним позовом.

З урахуванням вищевикладеного просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 14 585 431,10 грн., з яких: 10 528 387,00 грн. - сума основного боргу, що є еквівалентом 370 000,00 доларів США, 526 419,35 грн. - штраф в розмірі 5% від суми боргу (п.4 Договору), згідно ст. 625 ЦК України 3% річних від суми боргу в розмірі 3 530 624,71 грн. Крім того, просив також стягнути судовий збір в розмірі 10510,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 145854,31 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 14585431,10 грн. з яких: 10528387,00 грн. сума основного боргу, що є еквівалентом 370000,00 доларів США; 526419,35 грн. - штраф в розмірі 5% від суми боргу; 3% річних від суми боргу в розмірі 3530624,71 грн. та судовий збір в сумі 9600,00 грн. У стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції не було взято до уваги, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з відповідним позовом. При цьому за мовами договору позики відповідач взяла на себе зобов`язання повернути позику не пізніше 24.10.2009 року, а тому строк позовної давності для звернення до суду розпочався саме 25.10.2009 р. та закінчився 24.10.2012 р. В свою чергу, позивач звернувся до суду з позовом у січні 2021 року, тобто за межами строку позовної давності, а тому висновок суду про наявність підстав для стягнення заборгованості є помилковим. Крім того, ухвалюючи рішення суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що за умовами договору позики від 24.10.2008 позивач здійснив підписання договору саме як позичальник, а не як позикодавець, а відповідач ОСОБА_2 навпаки як позикодавець, що в дійсності доводить той факт, що жодних коштів ОСОБА_1 у борг за договором позики від 24.10.2008 не надавав, і відповідно жодної заборгованості у ОСОБА_2 перед позивачем не існує.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала, просила відмовити у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначив, що строк звернення до суду пропущено з поважної причини, оскільки позивач є громадянином іншої держави, мав лише тимчасову посвідку на проживання в Україні і намагався до 2021 року добровільно вирішити з відповідачем питання щодо повернення позики, але змушений був звернувся до суду з відповідним позовом після того, як відповідач почала уникати зустрічей з ним. Крім того оригінал договору позики знаходиться у позивача, про що свідчить належним чином засвдічена копія, яка не могла бути посвідчена нотаріусом без представлення йому оригіналу договору позики від 24.10.2008.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 04 жовтня 2008 року між громадянином Сербії ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 6538 (а.с.8).

Відповідно до умов п.1 Договору позики, Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальнику гроші в сумі 370 000,00 (триста сімдесят тисяч) доларів США, що по курсу НБУ на дату укладання цього договору складало 1 905 500,00 (один мільйон дев`ятсот п`ять тисяч п`ятсот) гривень, які мають бути повернуті не пізніше 24 жовтня 2009 року.

Згідно п.4 Договору сторони також передбачили, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 24 жовтня 2009 року), Позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати п`яти відсотків від простроченої суми.

В добровільному порядку відповідач позику не повернула, чим порушила умови Договору.

Згідно пункту 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046, ч.2 ст. ст.1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що покладені в основу рішення правові висновки щодо стягнення суми позики, з урахуванням штрафу в розмірі 5% від суми боргу та 3% річних від простроченої суми, узгоджуються з нормами чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, відповідають фактичним обставинам справи та доказам.

Факт отримання позичальником в борг коштів оформлено нотаріально посвідченим договором. Зі змісту даного Договору вбачається, що у нійзазначено: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника ОСОБА_2 та обов`язок позичальника повернути їх позикодавцю.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики, а саме невиконання позичальником свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів, врахувавши ту обставину, що укладений між сторонами договір позики містить всі істотні умови, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , зазначивши відповідні мотиви.

Проставляння підпису у договорі позики позивачем ОСОБА_1 в графі позичальник, а не як позикодавець, а відповідачем ОСОБА_2 - як позикодавець є опискою і ніяким чином не доводить той факт, що жодних коштів відповідач ОСОБА_2 від ОСОБА_1 у борг за договором позики від 24.10.2008 не отримувала.

Крім того, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспореної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі №344/17277/20.

При цьому відповідачем не доведено належними доказами повернення суми боргу позивачу, оскільки на момент розгляду справи у суді оригінал договору про отримання позики від 24.10.2008 у ОСОБА_2 був відсутній, як і власноручно підписана позикодавцем ОСОБА_1 розписка про повернення боргу (п.6 Договору позики).

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову через сплив позовної давностіє помилковими виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Судом встановлено, що за умовами договору позики відповідач взяла на себе зобов`язання повернути позику не пізніше 24.10.2009 року, а тому строк позовної давності для звернення до суду розпочався саме 25.10.2009 р. та закінчився 24.10.2012 р. В свою чергу, позивач звернувся до суду з позовом у січні 2021 року.

Однак колегія суддів вважає, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 є громадянином Сербії, з серпня 2015 року має лише тимчасову посвідку на проживання в Україні, періодично перебуває на території України, що підтверджується відмітками в закордонному паспорті, і намагався до 2021 року добровільно вирішити з відповідачем питання щодо повернення позики. Однак змушений був звернувся до суду з відповідним позовом лише в січні 2021 року після того, як ОСОБА_2 почала уникати зустрічей з ним.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин.

Отже доводи апеляційної скарги є такими, що не дають підстав вважати, що рішення не відповідає матеріалам справи, встановленим фактичним обставинам та вимогам матеріального та процесуального закону. Перевіривши їх, суд не знаходить такими, що дають підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2022 року в частині задоволених позовних вимог - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуючий Судді