Дата документу 06.09.2022 Справа № 337/4565/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 337/4565/21 Головуючий у І інстанції: Гнатик Г.Є.
Провадження № 22-ц/807/1646/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/1646/22-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2022 року, апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району в особі органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення графіку спілкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнював, до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення графіку спілкування.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначав, що з 20 лютого 2010 року перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2018 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина мешкає разом з матір`ю. Позивач зазначав, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином та не надає можливості повноцінно приймати участь у вихованні дитини. Проживаючи в іншому місті, він не може жодним чином зв`язатися з сином, оскільки всі відомі батьку номери телефонів відключені, активні номери ОСОБА_1 йому не надає. На думку позивача, відповідач свідомо чинить перешкоди у його спілкуванні з сином, чим порушує право дитини на нормальне спілкування із батьком. Враховуючи відсутність компромісу з відповідачем у питанні спілкування та прийняття участі у вихованні сина, позивач просив суд: зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у спілкуванні з сином та надати ОСОБА_2 можливість безперешкодно спілкуватись з дитиною за допомогою технічних засобів відеозв`язку або телефонії щовівторка, щочетверга, щосуботи тривалістю не менше 15 хвилин у кожен із таких днів у проміжок часу з 18-00 до 21-00 за умови задовільного стану здоров`я дитини; поштового, електронного та іншого зв`язку у необмеженій кількості; дозволити ОСОБА_2 без присутності ОСОБА_1 один раз на три місяці в кожні другі вихідні дні першого місяця (суботу та неділю) з 09-00 до 20-00 бачитися із сином - ОСОБА_3 за місцем фактичного проживання дитини: АДРЕСА_1 з можливістю спільного відвідування громадських місць, закладів громадського харчування, розважальних закладів для дітей та спільного відпочинку поза місцем проживання/реєстрації ОСОБА_3 ; дозволити ОСОБА_2 без присутності ОСОБА_1 бачитися та зустрічатися із сином - ОСОБА_3 в день його народження - 24 грудня кожного року протягом 3 годин за місцем фактичного проживання дитини: АДРЕСА_1 з можливістю спільного відвідування громадських місць, закладів громадського харчування, розважальних закладів для дітей та спільного відпочинку поза місцем проживання/реєстрації ОСОБА_3 : з 12-00 до 15-00 години, у разі, якщо день народження припадає на день, коли навчання не проводиться; з 15-00 до 18-00 години, у разі, якщо день народження припадає на день, коли навчання проводиться; дозволити ОСОБА_2 без присутності ОСОБА_1 у період новорічних свят кожного парного року, тобто: з "30 грудня" парного року по "14 січня" непарного року, забирати сина - ОСОБА_3 до місця свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; дозволити ОСОБА_2 без присутності ОСОБА_1 під час літніх канікул ОСОБА_3 , тобто в період з 01 червня по 31 серпня кожного парного року відпочивати із сином на території України в оздоровчих закладах та закладах відпочинку протягом строку, що не перевищує 30-ти днів поспіль, за вибором ОСОБА_2 та за умови, що про такий відпочинок (конкретно визначене місце, адреса, термін відпочинку) він повідомлятиме ОСОБА_1 не пізніше, ніж за 14 календарних днів до початку такого відпочинку.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2022 рокупозов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні із сином ОСОБА_3 та надати можливість ОСОБА_2 безперешкодно спілкуватись з дитиною за допомогою технічних засобів відеозв`язку або телефонії щовівторка, щочетверга, щосуботи, тривалістю не менше 15 хвилин у кожен із таких днів у проміжок часу з 18-00 до 21-00 години за умови задовільного стану здоров`я дитини; поштового, електронного та іншого зв`язку у необмеженій кількості.

Зобов`язано ОСОБА_1 один раз на три місяці, в кожні другі вихідні дні першого місяця (суботу та неділю) з 09-00 до 20-00 години, надати можливість ОСОБА_2 бачитися із сином - ОСОБА_3 за місцем фактичного проживання дитини: АДРЕСА_1 з можливістю спільного відвідування громадських місць, закладів громадського харчування, розважальних закладів для дітей та спільного відпочинку поза місцем проживання/реєстрації ОСОБА_3 .

Зобов`язано ОСОБА_1 надати можливість ОСОБА_2 без присутності ОСОБА_1 зустрічатися з сином - ОСОБА_3 в день його народження - 24 грудня кожного року, протягом 3 годин за місцем фактичного проживання дитини: АДРЕСА_1 з можливістю спільного відвідування громадських місць, закладів громадського харчування, розважальних закладів для дітей та спільного відпочинку поза місцем проживання/реєстрації ОСОБА_3 :

-з 12-00 до 15-00 години, у разі, якщо день народження припадає на день, коли навчання не проводиться;

-з 15-00 до 18-00 години, у разі, якщо день народження припадає на день, коли навчання проводиться.

Зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 без присутності ОСОБА_1 у період новорічних свят, кожного парного року, тобто: з 30 грудня парного року по 14 січня непарного року, забирати сина - ОСОБА_3 до місця свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 без присутності ОСОБА_1 під час літніх канікул ОСОБА_3 тобто в період з 01 червня по 31 серпня кожного парного року відпочивати з сином - ОСОБА_3 на території України в оздоровчих закладах та закладах відпочинку протягом строку, що не перевищує 30-ти днів поспіль, за вибором ОСОБА_2 за умови, що про такий відпочинок (конкретно визначене місце, адресу, термін відпочинку) ОСОБА_2 повідомлятиме ОСОБА_1 не пізніше, ніж за 14 календарних днів до початку такого відпочинку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2022 року розподілено судові витрати у справі: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 11 700 грн та сплачену суму судового збору у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішеннях обставинам справи, просить рішення та додаткове рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, стягнути з позивача витрати на правову допомогу, понесені нею у зв`язку із розглядом справи в розмірі 11 800 грн.

На думку скаржниці, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки безпідставно включив у резолютивну частину рішення слово «зобов`язати». Так як вона не перешкоджає позивачу у здійсненні його законного права, ОСОБА_1 вважає незаконним рішення суду про зобов`язання її усувати перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. ОСОБА_1 зазначала, що жодним чином не перешкоджала раніше та не перешкоджає наразі у спілкуванні та побаченнях позивача з сином, та ОСОБА_2 жодного разу не звертався до неї з вимогами, викладеними у позовній заяві.

На думку скаржниці, позивач зловживає своїми процесуальними правами, звернувшись до суду, вважає позов штучно створеним, безпідставним, поданим за відсутності предмета спору. Метою подання цього позову вона вбачає стягнення з неї витрат на правову допомогу.

Крім того, скаржниця зазначає, що син, ОСОБА_3 , не бажає спілкуватись із батьком. Вона поважає це право дитини та вважає, що «зобов`язання її» рішенням суду фактично примушувати дитину до спілкування з батьком, за відсутності такого бажання в самої дитини, не відповідає найкращим інтересам сина та взагалі засадам цивільного права.

Також ОСОБА_1 вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що вона не порушувала питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу. Зазначає, що формально вона такого клопотання до суду не подавала, але її відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь, заява про ухвалення додаткового рішення містили прохання про зменшення таких витрат позивача до нуля.

Не погоджуючись із додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2022 року в частині стягнення з нього витрат відповідача на правову допомогу в розмірі 11 800 грн та здійснення їх зустрічного зарахування із витратами позивача, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не оспорюючи рішення в частині стягнення судового збору, просить додаткове рішення у цій частині скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11 800 грн, стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 23 500 грн.

25 серпня 2022 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , відповідно до якого вона заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення.

26 серпня 2022 року до апеляційного суду надійшли відзиви ОСОБА_2 на апеляційні скарги відповідача, у яких він заперечує проти їх доводів, апеляційну скаргу на рішення просить залишити без задоволення, апеляційну скаргу на додаткове рішення просить задовольнити частково, скасувати додаткове рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 червня 2022 року в частині задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11 800 гривень, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги та стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 23 500 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Біліченко О.О. свої апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити, проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечували, просили залишити її без задоволення.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Шумський І.В. апеляційну скаргу позивача підтримав, просив її задовольнити, проти скарг відповідача заперечував, просив залишити їх без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.157,158), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 регулярно сплачує аліменти на утримання малолітнього сина, цікавиться його життям та здоров`ям, задовільно характеризується за місцем проживання, не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та у психоневрологічній лікарні, та як батько дитини, має законне гарантоване право на безперешкодне особисте спілкування зі своїм сином, зобов`язаний брати участь у його вихованні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналогічний висновок висловлено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2021 року, справа № 758/5545/18 (провадження № 61-466св20).

Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи на не сторонами не заперечується, що з 20 лютого 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2018 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення шлюбних відносин сторін, залишився проживати разом з матір`ю ( т.1, а.с. 20).

Суд першої інстанції встановив, що після розірвання шлюбу між сторонами у справі виникли певні конфліктні відносини з приводу участі батька у спілкуванні з дитиною та його участі у її вихованні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність спору між сторонами спростовуються матеріалами справи, адже 23 жовтня 2021 року орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району затвердив висновок щодо розв`язання спору між сторонами у справі з приводу зустрічей позивача з дитиною, його участі в вихованні сина, з урахуванням пояснення дитини та батьків, думку дитини( т.1, а.с. 167-168).. Так, зазначеним висновком запропоновано вирішити спір про участь батька у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною таким чином:

-безперешкодно спілкуватись з дитиною за допомогою технічних засобів відеозв`язку або телефонії щовівторка, щочетверга, щосуботи тривалістю не менше 15 хвилин у кожен із таких днів у проміжок часу з 18:00 до 21:00 (за умови задовільного стану здоров`я дитини та бажання дитини); за допомогою поштового, електронного та іншого зв`язку у необмеженій кількості (за умови бажання дитини);

-один раз на три місяці в кожні другі вихідні дні першого місяця (суботу та неділю) з 09:00 до 20:00 бачитися з сином на території м. Запоріжжя, з можливістю спільного відвідування громадських місць, закладів громадського харчування, розважальних закладів для дітей та спільного відпочинку поза місцем проживання/реєстрації дитини (за умови бажання дитини);

-24 грудня кожного року впродовж 3-х годин на території м. Запоріжжя, з можливістю спільного відвідування громадських місць, закладів громадського харчування, розважальних закладів для дітей та спільного відпочинку поза місцем проживання/реєстрації ОСОБА_3 (за умови бажання дитини), з 12:00 до 15:00, уразі, якщо день народження припадає на день, коли навчання не проводиться та з 15:00 до 18:00, у разі, якщо день народження припадає на день, коли навчання проводиться;

-у період новорічних свят кожного парного року з «30 грудня» року по «14 січня» непарного року, забирати сина до місця свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 (за умови бажання дитини);

-в період з 01 червня по 31 серпня кожного парного року відпочивати з сином на території України в оздоровчих закладах та закладах відпочинку впродовж терміну, що не перевищує 30 днів поспіль, за вибором ОСОБА_2 та за умови, що про відпочинок (конкретно визначене місце, адреса, терміни відпочинку повідомлено матері дитини не пізніше ніж за 14 календарних днів до початку такого відпочинку (за умови бажання дитини);

-інші дні та часи вирішувати за домовленістю між батьками (за бажанням дитини).

Разом з тим, матеріали справи також містять копії доказів звернення позивача до органів поліції із заявами № 8155, 8166 (а.с. 225).

На думку апеляційного суду, вищенаведені обставини свідчать про наявність спору між сторонами з приводу зустрічей позивача з сином, його участі у вихованні дитини.

При цьому колегія суддів також зауважує, що під час розгляду справи суд першої інстанції, відповідно до ст.171 ЦПК України, у присутності практичного психолога відділу соціальної роботи по Хортицькому району ОСОБА_4 та завідуючої кафедри психології Запорізького національного університету, доцента, ОСОБА_5 , суд заслухав думку малолітнього ОСОБА_3 щодо спілкування з батьком. Відповідно до зазначених пояснень ОСОБА_3 проживає разом з мамою, з якою має добрі стосунки. З батьком ОСОБА_2 спілкується по телефону та веде з ним переписку, але коли він перебуває у школі, телефон вимикає, коли йде на прогулянку, телефон з собою не бере. У грудні 2021 батько привітав його з наступаючим новим роком, у 2022 році батько йому не телефонував. Крім того, він не завжди бере слухавку, бо батько його провокує, одного разу запитав у нього про те, чи хоче він велосипед, отримавши позитивну відповідь, велосипед йому так і не купив, привітав з днем народження, але подарунка від батька він не отримав. У розмові з батьком є агресія щодо нього та мами, він чув розмову між батьками, батько погано ставиться до матері.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучаться з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції).

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Переважним і основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_1 є вираження її незгоди із визначенням резолютивної частини оскаржуваного рішення, зокрема щодо слова «зобов`язати» тоді як можливість участі батька у вихованні сина вона визнає та не заперечує. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що формулювання резолютивної частини рішення визначається для його подальшого виконання, у тому числі і у примусовому порядку. Тож суд зобов`язує відповідача усунути перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні із сином для означення конкретної дії, необхідної для реалізації приписів ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження» у майбутньому.

На підставі наведеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Крім того, колегія суддів зауважує, що фактично апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить її конкретної позиції щодо часу, порядку, умов реалізації позивачем його права на безперешкодне особисте спілкування зі своїм сином, тобто скаржниця виражає загальну незгоду із рішенням суду першої інстанції, не надаючи обґрунтування такої незгоди по суті спору.

Колегія суддів доходить висновку про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дотримався справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини, яка дозволить дитині підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками,врахував, що спілкування батька та малолітнього сина буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її повному і гармонійному розвитку як особистості, задоволенню життєво важливих потреб дитини. Дитина має рости в атмосфері любові і розуміння, під опікою і відповідальністю обох батьків, незважаючи на те, що хтось із них проживає окремо від дитини. Між тим з батьків, хто проживає окремо, і дитиною повинен існувати постійний, систематичний контакт.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції в тому, що безпосередня участь батька у вихованні сина, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить реалізацію батьківських прав та виконання батьківських обов`язків позивача, а й, в першу чергу, буде відповідати інтересам дитини. При цьому, відповідач як мати, з якою дитина проживає постійно, повинна не перешкоджати спілкуванню позивача з сином, а вжити усіх заходів для того, щоб сприяти налагодженню їх особистого спілкування, підтримувати у дитини нормальний психологічний стан і не допускати формування у дитини негативного ставлення до батька через неприязні особисті стосунки між ними як чоловіком та жінкою, через недосягнення ними згоди щодо виховання чи утримання дитини тощо.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України зокрема встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, можна дійти висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту за явлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 27 липня 2022 року у справі № 686/28627/18, провадження № 61-3410св20, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18)(офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf ).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

Ухвалюючи додаткове рішення у цій справі, думку апеляційного суду, суд першої інстанції з урахуванням приписів статей 137, 141 ЦПК України дійшов правильного висновку про здійснення зустрічного зарахування витрат позивача та відповідача, оскільки сторони довели свої витрати на правову допомогу належними доказами.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дослідив докази на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу та правильно встановив їх розмір. Зокрема, в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 01 вересня 2021 року, укладений між адвокатом Біліченко О.О. та Приступою А.В. та акт приймання виконаних робіт/послуг № 1 від 07 червня 2022 року, згідно з яким витрати на правничу допомогу становлять 11 800 грн (а.с.49-52).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відшкодування витрат на правничу допомогу позивача ОСОБА_2 , адже такі матеріали підтверджені матеріалами справи. А саме договором про надання юридичної (правової) допомоги від 15 травня 2019 року, укладеним між ОСОБА_2 та адвокатом Шумським І.В., актом виконаних робіт від 07 червня 2022 року, згідно з яким ОСОБА_2 поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 23 500 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції врахував правову позицію, висловлену у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Поза як склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Інші доводи апеляційних скарг сторін не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у своїх скаргах скаржники.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржники у своїх скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні, доводи апеляційних скарг цього не спростовують, у зв`язку з чим, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2022 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2022 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2022 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: