Постанова

Іменем України

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 759/7587/20

провадження № 61-2136св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Нежури В. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк») про стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, що внаслідок невиконання АТ «ПроКредит Банк» умов укладеного з позивачем договору банківського рахунку та відмови банку виконати його розпорядження щодо здійснення видаткової операції і порушення його прав як споживача банківських послуг йому було заподіяно втрат (реальних збитків) в розмірі 15 609 605,00 грн. Такі збитки виникли у зв`язку з порушеннями відповідачем умов договору та перебувають у причинному зв`язку з цими порушеннями.

Обставини порушення відповідачем умов договору позивач обґрунтовує, зокрема, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 759/14190/17 за його позовом до АТ «ПроКредит Банк» про захист прав споживача, який було мотивовано, зокрема, нормами статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» і статтями 22, 611, 1073 ЦК України.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошову суму в розмірі 15 609 605,00 грн.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року у складі судді Шум Л. М. позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 15 600 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з АТ «ПроКредит Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 10 520,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок відмови банку у виконанні розпорядження ОСОБА_1 щодо видачі 1 300 000,00 грн, необхідних для сплати ОСОБА_2 за договором цесії і неповернення їх банком до 29 липня 2019 року, позивач ОСОБА_1 об`єктивно був позбавлений можливості до 06 вересня 2017 року виконати свій обов`язок за вказаним договором (пункт 5.5) і відповідних грошових коштів ОСОБА_2 не сплатив. Цивільне правопорушення з боку відповідача призвело до негативних для позивача правових наслідків - порушення ним грошового зобов`язання за договором цесії та стягнення з нього штрафу в розмірі 6 500 000,00 грн.

Суд вбачав причинний зв`язок протиправної поведінки відповідача у вигляді неповернення позивачу з його поточного рахунку коштів в розмірі 1 300 000,00 грн протягом періоду з 29 серпня 2017 року по 29 липня 2019 року із негативними наслідками невиконання до 30 травня 2019 року позивачем своїх грошових зобов`язань за додатковою угодою від 25 березня 2019 року № 1 перед ОСОБА_2 у вигляді сплати штрафу у вигляді 9 100 000,00 грн.

Штрафи в розмірі 6 500 000,00 грн та 9 100 000,00 грн, а всього - 15 600 000,00 грн, стягнуті з позивача на користь його контрагента ОСОБА_2 , на думку суду першої інстанції, є негативним (шкідливим) для позивача результатом, як наслідком протиправної поведінки відповідача АТ «ПроКредит Банк». А отже, суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено наявність збитків та безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача і збитками.

Що ж стосується судового збору в розмірі 9 605,00 грн, стягнутого з ОСОБА_1 відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у справі № 761/9389/19, то такий судовий збір, на думку суду першої інстанції, не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України. Порядок розподілу та відшкодування таких судових витрат регламентується виключно ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року апеляційну скаргу АТ «ПроКредит Банк» задоволено.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПроКредит Банк» судовий збір в розмірі 15 780,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з досліджених апеляційним судом обставин справи не вбачається прямий зв`язок між блокуванням грошових коштів і сумою збитків саме у розмірі 15 609 605,00 грн, яка нарахована позивачеві третьою особою на підставі укладених між ними договорів. При цьому позивач самостійно обрав такий спосіб виконання своїх зобов`язань, а також строк їх виконання, а отже, витрати, понесені позивачем на виконання рішення не є збитками у розумінні положень статті 22 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її з Святошинського районного суду м. Києва.

21 квітня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 185/11805/15-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 753/19313/16-ц та інших.

Заявник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у подібних правовідносинах.

В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, які мають значення для правильного вирішення справи. Позивачу заподіяно збитків у вигляді упущеної (втраченої) вигоди у розумінні пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України. Невиконання банком грошового зобов`язання щодо повернення ОСОБА_1 його власних коштів призвело до невиконання ним своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_2 , що в свою чергу спричинило для позивача збитки на загальну суму 15 600 000,00 грн.

Справу розглянуто за відсутності позивача (його представника), які заявляли клопотання про відкладення апеляційного розгляду, їх неявка пов`язувалася з поважними причинами.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2022 року АТ «ПроКредит Банк» надіслав відзив на касаційну скаргу у якому просить постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ПроКредит Банк» про захист прав споживача, стягнення коштів та пені, 16 травня 2015 року позивач шляхом підписання заяви про приєднання/підтвердження приєднання до генерального договору про надання банківських послуг фізичним особам в ПАТ «ПроКредит Банк» (в редакції, затвердженій наказом Голови Правління ПАТ «ПроКредит Банк» від 22 травня 2015 року № 146) акцептував/підтвердив акцептування публічної пропозиції вказаного банку на укладення зазначеного генерального договору, чим приєднався до його умов, як клієнт.

16 травня 2015 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено дві додаткові угоди до генерального договору щодо надання послуги з відкриття та обслуговування поточних і карткових рахунків, за якими відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та картковий рахунок № НОМЕР_2 , в національній валюті - гривні.

Станом на 22 серпня 2017 року на банківському рахунку ОСОБА_1 обліковувалися грошові кошти в розмірі 1 304 405,17 грн.

22 серпня 2017 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою № 4?1/17/687 про повернення (видачу) готівки з його поточного рахунку в розмірі 1 300 000,00 грн, яка була прийнята банком.

У зв`язку із застосуванням банком передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банком було здійснено фактичне зупинення видаткової фінансової операції позивача для проведення фінансового моніторингу, в період з 23 серпня 2017 року по 29 серпня 2017 року, проте в подальшому цю операцію відновлено не було, банківську послугу не здійснено. Банк свої зобов`язання не виконав і грошові кошти позивачу не видав, а в подальшому повідомив про припинення відносин.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року, задоволено позовні вимоги та стягнуто з банку на користь позивача 1 300 000,00 грн (основне договірне зобов`язання), суму в розмірі 4 407 000,00 грн - пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 29 серпня 2017 року по 20 грудня 2017 року та судовий збір в розмірі 8 000,00 грн, а всього 5 715 000,00 грн.

29 липня 2019 року АТ «ПроКредит Банк» в примусовому порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» виконав своє грошове зобов`язання за генеральним договором і додатковими угодами до нього від 16 червня 2015 року, необхідність виконання якого підтверджено судовими рішеннями у справі № 759/14190/17.

ПАТ «ПроКредит Банк» на даний час перейменоване в АТ «ПроКредит Банк», яке є його правонаступником.

03 серпня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у відповідності до положень статей 512-519 ЦК України було укладено договір про відступлення права вимоги (далі - договір цесії), за яким ОСОБА_2 як первісний кредитор відступив, а ОСОБА_1 як новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і став кредитором за низкою договорів, де боржником є ТОВ «Південне сяйво». Всього ОСОБА_1 було передано право вимоги до боржника на загальну суму 21 709 748,91 грн, вимоги забезпечені іпотекою та іншим. Одночасно із підписанням цього договору цесії ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 як новому кредитору у відповідності до частини першої статті 517 ЦК України всі документи, що засвідчували права, які передавалися.

Пунктом 4.1 договору цесії передбачено, що за відступлення права вимоги ОСОБА_1 сплачує на користь ОСОБА_2 суму в розмірі 21 709 748,91 грн, в наступному порядку: частку в розмірі 1 300 000,00 грн сплачує готівкою до 06 вересня 2017 року (підпункт 4.1.1 пункту 4.1 договору цесії), а решта оплати в розмірі 20 409 748,91 грн (21 709 748,91 - 1 300 000,00) здійснюється у безготівковому порядку протягом 20 днів після фактичного стягнення з боржника суми в розмірі 21 709 748,91 грн (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 договору цесії).

Договором цесії також була передбачена неустойка (штраф) на забезпечення виконання зобов`язань нового кредитора за ним і встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання новим кредитором своїх зобов`язань за цим договором цесії щодо сплати первісному кредитору визначеної підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 цього договору частини суми винагороди - тобто 1 300 000,00 грн, новий кредитор сплачує штраф в розмірі 500 % від суми такої невиплаченої винагороди (залишку невиплаченої винагороди). Під неналежним виконанням при цьому сторони розуміють як неповну сплату вказаної частини суми винагороди, так і порушення визначеного підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 цього договору цесії графіку розрахунків на строк більш як три дні (абз. 1, 2 пункту 3.2 договору цесії).

Позивач був зобов`язаний до 06 вересня 2017 року сплатити на користь свого контрагента ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 1 300 000,00 грн.

25 березня 2019 року між ОСОБА_2 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) було укладено додаткову угоду № 1 до договору цесії. За цією угодою ОСОБА_1 взяв на себе новий додатковий обов`язок сплатити борг в розмірі 1 300 000,00 грн до 30 травня 2019 року.

Сторони домовилися, що у випадку недотримання такого нового терміну сплати боргу (невиконання або неналежне виконання зобов`язання), новий кредитор сплачує штраф в розмірі 700 % від несплаченої суми (пункт 2 додаткової угоди № 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у справі № 761/9389/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, з останнього стягнуто 1 300 000,00 грн. - сума грошових зобов`язань за договором, 6 500 000,00 грн - штраф та судовий збір в розмірі 9 605,00 грн, а всього 7 809 605,00 грн. Рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду ПАРД від 30 червня 2020 року у справі № 33/20-05 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки, з останнього стягнуто 9 100 000,00 грн пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за додатковою угодою № 1.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування вказаного рішення Третейського суду відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду ПАРД від 30 червня 2020 року у справі № 33/20-05.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Особа, якій завдано збитків, у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право (частини перша, друга та третя статті 22 ЦК України).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Зазначене кореспондується з положеннями статті 623 ЦК України, за змістом якої боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відшкодування збитків є одним із заходів цивільно-правової відповідальності для застосування якого потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Окрім того, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (частина четверта статті 623 ЦК України).

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 12 березня 2019 року у справі № 916/3211/16, від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 та від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7511/20.

У цивільному праві протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Тлумачення статей 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за цієї умови відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок (частина друга статті 623 ЦК України); б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (частина друга статті 614 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв`язок між цими діями та наслідками.

При цьому встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Апеляційним судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що прямий зв`язок між блокуванням грошових коштів і сумою збитків саме у розмірі 15 609 605,00 грн, яка нарахована позивачеві третьою особою на підставі укладених між ними договорів - відсутній.

Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року, задоволено позовні вимоги та стягнуто з банку на користь позивача 1 300 000,00 грн (основне договірне зобов`язання), суму в розмірі 4 407 000,00 грн - пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 29 серпня 2017 року по 20 грудня 2017 року та судовий збір в розмірі 8 000,00 грн, а всього 5 715 000,00 грн.

29 липня 2019 року АТ «ПроКредит Банк» в примусовому порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» виконав своє грошове зобов`язання за генеральним договором і додатковими угодами до нього від 16 червня 2015 року.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З матеріалів справи відомо, що жодних інших договірних зобов`язань банком та ОСОБА_1 не існувало.

Зупинення фінансових операцій відповідно до частин першої-третьої, дев`ятої статті 23, частини третьої статті 31 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не є підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності суб`єкта первинного фінансового моніторингу, його посадових осіб та інших працівників, ліквідатора (крім Фонду гарантування вкладів фізичних осіб), уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за порушення умов відповідних правочинів та/або законодавства про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 201/3827/16-ц(провадження № 61-18805св19).

Відповідно до вказаного, суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи позивача про те, щорішенням суду була встановлена протиправна поведінка відповідача щодо блокування коштів на рахунку позивача, тому існує причинний зв`язок між порушенням його права та збитками від такого порушення, оскільки штрафні санкції були нараховані позивачеві третьою особою на підставі укладеного між ними договору, учасником якого банк не є, при цьому позивачем було самостійно обрано такий спосіб виконання своїх зобов`язань, а також строк їх виконання.

Відповідно до вказаного, у матеріалах справи відсутні докази прямого зв`язку між діями банку і сумою збитків у визначеному позивачем розмірі, яка нарахована позивачеві третьою особою на підставі укладеного між ними договору, учасником якого банк не був. При цьому позивачем самостійно обрано такий спосіб виконання своїх зобов`язань, а також строк їх виконання, а отже, витрати, понесені позивачем на виконання рішення не є збитками у розумінні положень статті 22 ЦК України.

Доводи заявника про те, що справу розглянуто за відсутності позивача (його представника), які заявляли клопотання про відкладення апеляційного розгляду, є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів, які підтверджували неможливість прибуття представника позивача у судове засідання у зв`язку з хворобою станом на час розгляду справи (20 грудня 2021 року) суду надано не було.

Посилання в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 185/11805/15-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 753/19313/16-ц та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров