Дата документу 20.09.2022 Справа № 317/860/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/860/14-ц
Провадження №22-ц/807/1621/22
Головуючий в 1-й інстанції Громова І.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 13 червня 2022 року, постановлену у м. Запоріжжі (повний текст ухвали складено 18 червня 2022 року) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторінгс» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

До Запорізького районного суду Запорізької області у січні 2022 року надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторінгс» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Заявник ОСОБА_1 просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню повністю виконавчий лист, виданий 17.01.2015 р. Запорізьким районним судом Запорізької області на виконання заочного рішення від 02.06.2014 р. у цивільній справі № 317/860/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банка «Надра» заборгованості у розмірі 167591,82 грн та судового збору в сумі 1676,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що виконавчий лист №317/860/14-ц від 17.01.2015 р. у визначений законодавством строк був пред`явлений до виконання, проте 21.06.2017 року був повернутий ПАТ КБ «Надра». Згідно ст. 12 ч 1, ч 2, ч 4, ч 5 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 1404- VIII від 02.06.2016 р.): після 21.06.2017 р. (повернення виконавчого листа до ПАТ КБ «Надра») не сталось подій, які б свідчили про переривання строків пред`явлення до виконання виконавчого листа №317/860/14-ц від 17.01.2015 р. Правонаступником ПАТ КБ «Надра», стала інша юридична особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторінгс», . Після 21.06.2017 р., правонаступник стягувача ПАТ КБ «Надра» - стягувач ТОВ «Факторінгс», не подавав до виконання в органи державної виконавчої служби чи приватному виконавцю виконавчий лист №317/860/14-й від 17.01.2015 р. Строк подання для виконання виконавчого листа № 317/860/14-ц від 17.01.2015 р. у визначений законодавством строк у три роки сплинув 21.06.2020 р. До Запорізького районного суду Запорізької області з заявами про поновлення строків на пред`явлення виконавчого листа №317/860/14-ц від 17.01.2015 р. до виконання стягувач ТОВ «Факторінгс» не зверталось. На переконання заявника, з 22.06.2020 р. не підлягає примусовому виконанню виконавчий лист №317/860/14-ц від 17.01.2015 р., так як він не був пред`явлений до виконання протягом трьох років (до 21.06.2020р.), з дня повернення виконавчого листа стягувачу 21.06.2017р.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 13 червня 2022 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторінгс» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, перелік підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України не є виключним, оскільки передбачає також і інші підстави для прийняття такого рішення. З 22.06.2020 року не підлягає примусовому виконанню виконавчий лист № 317/860/14-ц від так як він не був пред`явлений до виконання протягом трьох років - до 21.06.2020 року, з дня повернення виконавчого листа стягувачу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.06.2014 р. Запорізький районний суд Запорізької області ухвалив заочне рішення по справі № 317/860/14-ц та стягнув з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банка «Надра» заборгованість у розмірі 167591,82 грн та судовий збір в сумі 1676,00 грн і відмовив в іншій частині позову.

17.01.2015 р. Запорізький районний суд Запорізької області видав виконавчий лист №317/860/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ПАТ "КБ "Надра" в сумі 169267,82 грн.

Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 21.06.2017 р. виконавчий лист № 317/860/14-ц виданий 17.01.2015 р. було повернуто стягувачу. Строк повторного пред`явлення до виконання 21.06.2020 р.

Правонаступником ПАТ КБ «Надра», стала інша юридична особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторінгс».

Після 21.06.2017 р., правонаступник стягувача ПАТ КБ «Надра» - стягувач ТОВ «Факторінгс», не подавав до виконання в органи державної виконавчої служби чи приватному виконавцю виконавчий лист №317/860/14-й від 17.01.2015 р.

Відповідно до матеріалів заяви про заміну сторони виконавчого провадження від 10.06.2020 року, з якою до Запорізького районного суду Запорізької області звернулось ТОВ «ФК «ФАКТОРІНГС», 18.06.2020 року ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області в задоволенні заяви було відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявипро визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що, виконавчий лист №317/860/14-ц, виданий 17.01.2015 року Запорізьким районним судом Запорізької області, перебував на виконанні у виконавчій службі проте був повернутий, тобто рішення є невиконаним, а тому у суду відсутні підстави стверджувати про припинення зобов`язання. Щодо пропущення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, як підставу обґрунтування заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, то слід зазначити, що пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є підставою для його повернення стягувачу органом державної виконавчої служби чи приватним виконавцем без прийняття до виконання, а не для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (пункт п.2 ч.4 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження»). Встановлення обставин щодо дотримання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання підлягають з`ясуванню, зокрема, під час оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця, пов`язаних з вирішенням питання про відкриття виконавчого провадження, а тому не мають правового значення під час розгляду цієї справи.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як роз`яснив ВСС України в інформаційному листі від 01 липня 2015 року "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" у зв`язку з відсутністю чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у суддів виникали труднощі під час її застосування. Так, словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 13 червня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 вересня 2022 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков