Справа № 448/39/21
Провадження № 2/455/291/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

08 серпня 2022 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кушніра А.В.,

секретар судового засідання Борковська Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області, Державної казначейської служби України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування,

В С Т А Н О В И В:

13.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Мостиського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 5000гривень та 10836,78 грн. витрат, пов`язаних з викликом до місця допиту у якості свідка у кримінальному провадженні №0000043 від 23.04.2019.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 10.10.2019 року за його місцем проживання посадовими особами відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 03.10.2019 року було проведено обшук та тимчасове вилучення речей, серед яких грошові кошти у вітчизняній та іноземних валютах: 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих, 36 000 грн. У відповідності до ухвали слідчого судді від 03.10.2019 року, за результатами обшуку вилученню підлягали речі та кошти, не обліковані, отримані незаконним шляхом, незаконно ввезені на митну територію України. З огляду на те, що він є державним службовцем та підпадає під вимогу законодавства про декларування майна, коштів та фінансових зобов`язань, усі його активи, які відображені у поданій НАЗК декларації є такими, що пройшли перевірку та являються поза розумним сумнівом набутими законним шляхом. Достовірно володіючи на момент проведення обшуку про законність підстав наявності готівкових коштів, які перебувають у його володінні та розпорядженні, з огляду на те, доступ до електронних декларацій є відкриті посадовими особами відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого у правління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області, все ж, всупереч ухвалі слідчого судді, якою визначались допустимі заходи процесуального реагування у ході проведення обшуку, було вилучено усі готівкові кошти, які перебували у його володінні та розпорядженні, що поставило його сім`ю у вкрай скрутну фінансову ситуацію, зважаючи наявність істотних планів щодо розпорядження такими коштами. З приводу його численних скарг щодо повернення коштів належної відповіді не отримувалось протягом тривалого часу. Через незаконне вилучення та подальше тривале безпідставне неповернення правоохоронними органами належних йому грошей протяг цього часу він був протиправно позбавлений можливості здійснювати своє суб`єктивне право на розпорядження та користування цим своїм майном.

Вказує, що 10 жовтня 2019 року йому було виписано повістку про виклик 17 жовтня 2019 року в каб. 105 о 10 год. 00 хв. в СУ TP ГУ ДФС у Полтавській області, що по вул.. Бірюзова, 47, м. Полтава для допиту в якості свідка в кримінальному провадженні №0000043 від 23.04.2019 року. Він відразу просив повернути кошти, які вилучалися у нього, оскільки добратися не матиме реальної змоги в зв`язку з відсутністю коштів в сім`ї. Також просив провести відповідний допит в м. Львові, проте йому відмовили. У зв`язку з чим він позичив у брата ОСОБА_2 кошти в розмірі 15 000 грн. та 17 жовтня 2019 року прибув на відповідний виклик до слідчого, після чого 19 жовтня 2019 року звернуся із письмовою заявою у Головне управління ДФС у Полтавській області щодо відшкодування його витрат (пальне, харчування та проживання) пов`язані із прибуттям до місця допиту м. Полтава в кримінальному провадженні №0000043 від квітня 2019 року та в зворотному напрямку до місця проживання АДРЕСА_1 . Загальна відстань в дві сторони станові 960 км.* 2 сторони = 1 920 км. 11 лютого 2020 року було підготовлено відповідь вих. №111/27/16-31-23-04 де Відповідачем 1 зазначається, що службовою запискою, підготовленою слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області до управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області було надано документи щодо витрат ОСОБА_1 . Також з отриманого листа вбачається, що йому було направлено повідомлення від 06 грудня 2019 року вих. №111/6912/16-31-23-04 щодо неможливості проведення компенсації витрат пов`язаних із викликом до органу досудового розслідування з незалежних від Відповідача 1, однак не здійснено жодного посилання на норми Закону України, який звільняє Відповідача 1 від такого обов`язку, а саме компенсації належних мені коштів. 06 квітня 2020 року він повторно звернувся із письмовою заявою та просив повернути належні йому кошти, а саме компенсувати витрати понесенні ним на прибуття за викликом слідчого 17 жовтня 2019 року та 10 квітня 2020 року було підготовлено відповідь №15/111/16-97-04-01 де Відповідачем 1 зазначається, що службовою запискою, підготовленою слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області до управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області було надано документи щодо витрат ОСОБА_1 та згідно відповіді управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області від 02.12.2019 року №471/16-31-05-51, видатки на відшкодування витрат, пов`язаних із залученням свідків у кримінальному провадженні, розрахунками ОСОБА_3 на 2019 рік не передбачалися, а тому можливість відшкодування витрат, пов`язаних з прибуттям до місця допиту, відсутня. Вважає, що Відповідач 1, усвідомлюючи його право на відновлення власного майнового стану шляхом повернення затрачених коштів, продовжував здійснювати протиправні заходи, спрямовані на унеможливлення повернення коштів, чим істотно підірвав його віру у дієвість та ефективність, соціальну спрямованість дій національної системи правоохоронних органів України, змусив відчувати себе повністю незахищеним чинним законодавством та підірвав віру у справедливість, з огляду на те вимагає стягнення в моральної компенсації за час безпідставного та протиправного неповернення грошей, оскільки був вимушений оскаржувати бездіяльність органу досудового розслідування до суду і неодноразово звертався із заявами та не отримував належної відповіді на звернення. Також вживав додаткових зусиль для захисту свого права, а саме вчиняв дії щодо отримання коштів та повернення позики отриманої від брата, оскільки всі збереження були вилученні при обшуку.

Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 02.02.2021 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче засідання на 19.02.2021.

Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 19.02.2021 справу передано на розгляд до Старосамбірського районного суду Львівської області.

17.03.2021 справа поступила до Старосамбірського районного суду Львівської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2021 дану справу передано для розгляду судді Кушніру А.В.

Ухвалою судді від 25.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.

03.03.2021 від заступника начальника, голови Комісії з реорганізації Голоного управління ДФС у Полтавській області Скорини Є. надійшов до суду відзив на позовну заяву разом із додатками, в якому зазначає наступне. Слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області здійснювалося досудове розслідування по кримінальному провадженню за № 0000043, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.04.2019 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. З ст. 212 KK України. В рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження 10.10.2019 на виконання ухвали слідчого судці Київського районного суду м. Полтави від 03.10.2019 було проведено обшук житлових приміщень та надвірних споруд за адресою реєстрації та місця проживання ОСОБА_4 : АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено, серед іншого, грошові кошти в іноземній та національній валюті в загальній сумі 287044,00 (двісті вісімдесят сім тисяч сорок чотири) доларів США, 221980,00 (двісті двадцять одна тисяча дев`ятсот вісімдесят) євро, 7190,00 (сім тисяч сто дев`яносто) польських злотих та 36000,00 (тридцять шість тисяч) гривень, дозвіл на що було надано ухвалою слідчого судді на проведення обшуку. Вище вказаний обшук було проведено з дотриманням норм діючого КПК України. Скарг на дії співробітників органу досудового розслідування з приводу законності проведення слідчих дій не надходило, такі дії не оскаржувалися. 11.10.2019 зазначені грошові кошти визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, про що винесено відповідну постанову. В подальшому, вилучені грошові кошти передано до відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області для зарахування на депозитний розрахунковий рахунок листом за вих. № 1456/16-31-23-04 від 25.10.2019, а також передано на зберігання до банківського сховища листом ГУ ДФС у Полтавській області за вих. № 10/16/31-05-53 від 04.11.2019 року. 17.10.2019 адвокат Фелоненко Г.М., діючий в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Полтави із скаргою на неповернення тимчасово вилученого майна, а саме грошових коштів, вилучених в ході проведеного обшуку. В результаті розгляду даної скарги слідчим суддею 06.11.2019 винесено ухвалу про задоволення зазначеної скарги, а також зобов`язано слідче управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошові кошти в сумі 287044,00 доларів США, 221980,00 євро, 7190,00 польських злотих та 36000,00 гривень. 06.11.2019 до Київського районного суду м. Полтави подано клопотання про накладення арешту на грошові кошти, вилучені в ході проведеного обшуку. В результаті розгляду клопотання про накладення арешту слідчий суддя Київського районного суду м. Полтави відмовила в його задоволенні, про що 12.11.2019 винесла відповідну ухвалу. 15.11.2019 прокурор прокуратури Полтавської області подав до Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу про скасування ухвали Київського районного суду м. Полтави про відмову в задоволенні клопотання про арешт та накладенні арешті на вилучені грошові кошти.15.11.2019 на адресу слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області надійшов оригінал ухвали Київського районного суду м. Полтави від 06.11.2019 про задоволення скарги на неповернення тимчасово вилученого майна. Відповідно до даної ухвали слідчий суддя зобов`язав слідче управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошові кошти в сумі 287044,00 доларів США, 221980,00 євро, 7190,00 польських злотих та 36000,00 гривень. Вище вказані грошові кошти на підставі зазначених судового рішення було повернуто позивачу, відповідні документи долучені до матеріалів кримінального провадження. На виконання листа прокуратури Полтавської області супровідним листом за вих. №37364/10/16-31-23-04 від 13.11.2019 прокуратурі було передано матеріали вказаного кримінального провадження. Згідно даних Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження за №0000043 від 04.12.2019 Генеральною прокуратурою України передано за підслідністю до Центрального апарату Державного бюро розслідувань. На даний час кримінальне провадження не перебуває в СУ ГУ ДФС у Полтавській області. У зв`язку з цим, документи, що стосуються матеріалів справи за позовом ОСОБА_4 , які можуть бути використані під час судового розгляду та сприятимуть вирішенню справи на користь ГУ ДФС у Полтавській області, надати не є можливим, так як вони направлені за підслідністю до Центрального апарату Державного бюро розслідувань і знаходяться там. Щодо стягнення моральної шкоди зазначив, що 23.10.2019 на адресу слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області надійшла заява ОСОБА_1 від 19.10.2019 про відшкодування витрат, пов`язаних із прибуттям до місця допиту, який проводився у вищевказаному кримінальному провадженні. Вказану заяву слідчим управлінням розглянуто та враховуючи положення «Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів», затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №710 від 01.07.1996, службовою запискою від 18.11.2019 № 1507/16-31-23-04 документи щодо витрат, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з прибуттям до СУ ФР ГУ ДФС у Полтавській області, направлено до управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області. Згідно відповіді управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області від 02.12.2019 № 471/16-31-05-51, видатки на відшкодування витрат, пов`язаних із залученням свідків у кримінальному провадженні, розрахунками Кошторису на 2019 рік не передбачались, а тому можливість відшкодувати ОСОБА_1 витрати, пов`язані із прибуттям до місця допиту, відсутня. З урахуванням вищевикладеного, про відсутність можливості відшкодування витрат, пов`язаних із викликом до органу досудового розслідування, з причин, незалежних від органу досудового розслідування, з роз`ясненням таких причин, ОСОБА_1 проінформовано листом від 06.12.2019 № Ш/6912/16-31-23-04. Вказує, що реалізація такого механізму, як оскарження постанов, дій та бездіяльності слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не с підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Позивачем окрім ухвал слідчого судді, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними діями, рішеннями органу досудового розслідування, тому правові підстави, передбачені статтями 1173, 1174, 1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди відсутні. Зазначає, що повинен бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями органів слідства, прокуратури та заподіяною моральною шкодою. Вважає, що шкода, яку Позивач просить відшкодувати, не перебуває у необхідному причинно-наслідковому зв`язку з діями органів слідства та прокуратури. Дії слідчого або прокуратури щодо неповернення або несвоєчасного повернення вилучених речей не визнавались протиправними. Крім того, Позивачу повернуто вилучені речі. Все це свідчить про недоведеність позивачем своїх позовних вимог.

Зазначає, що позивачем не доведено наявність шкоди завданої йому, в т.ч. і ГУ ДФС у Полтавській області, доказів наявності завданої шкоди ні суду, ні учасникам справи не надано. Жодними доказами не підтверджено і розмір шкоди, яка підлягає стягненню та є незрозумілим з чого виходив Позивач визначаючи суму, що підлягає стягненню, як моральна шкода. Всі наведені вище доводи підтверджують правомірність дій ГУ ДФС у Полтавській області, які вчинені в межах наданих повноважень та у відповідності до чинного законодавства. Щодо стягнення матеріальної шкоди зазначив, що Пунктом 1 Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.1996 № 710 встановлено: Відповідно до законодавства (ст. ст. 121, 122 Кримінального процесуального кодексу України, ст. 275 Кодексу України про адміністративні правопорушення за свідками, потерпілими, законними представниками потерпілих, цивільними позивачами, представниками цивільних позивачів, а також експертами, спеціалістами і перекладачами зберігається середня заробітна плата за весь час, затрачений ними у зв`язку з явкою та викликом до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення (далі - орган, який зробив виклик). Особам, які не є працівниками підприємств, установ чи організацій, виплачується компенсація (здійснюється відшкодування) за відрив від звичайних занять. Крім того, всім зазначеним у цьому пункті особам, якщо виконання їх процесуаіьних функцій пов`язане з перебуванням за межами населеного пункту постійного проживання, компенсуються (відшкодовуються) такі витрати: -вартість проїзду до місця виклику і назад; -витрати, пов`язані з найманням жилого приміщення; -добові. Такі витрати не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Відповідно до пункту 15 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.03.2011 JVa 362) встановлено, окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98. Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту. Відповідно до додатку 1 «Суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» встановлено: -сума добових витрат складає 60,00 грн; -гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу (не більш як) 600,00 гривень. Розмір матеріальної шкоди (10836,78 грн) є необґрунтованим, завищеним та не підтверджений жодним чином, так як до позовної заяви не надано документів, що стосуються витрат Позивача.

Окрім того, зазначає, що ГУ ДФС у Полтавській області, що Відповідач 1 з 05.08.2019 перебуває у стані припинення, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач відповідно до ч. 5 ст. 105 ЦК України протягом 6-місячного строку звернувся до ГУ ДФС у Полтавській області з вимогою відшкодування понесених ним витрат. ГУ ДФС у Полтавській області 02.12.2019 надано відмову у відшкодуванні відповідних витрат, а тому відповідань до постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.05.2018 по справі № 911/810/17 що у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними. Враховуючи зазначені норми матеріального права та встановивши обставини перебування відповідача з 11.06.2015 у стані припинення, порушення позивачем 30-денного строку на звернення до суду із спірними грошовими вимогами після відмови голови ліквідаційної комісії у їх визнанні та включенні до проміжного ліквідаційного балансу, суди, керуючись частиною 6 статті 105 ЦК України, дійшли правильного висновку про відмову у визнанні та включенні до проміжного ліквідаційного балансу таких вимог з огляду на їх припинення внаслідок імперативної норми закону». Окрім того зазначив, що Позивачем обрано не вірний спосіб захисту його порушених прав, оскільки Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 03.05.2018 по справі № 924/478/16 зазначено: «Суд погодився з висновками місцевого та апеляційного господарського судів щодо того, що позивачем відповідно до вимог ст. 112 ЦК та з урахуванням приписів частини другої статті 16 ЦК України обраний не вірний спосіб захисту, оскільки жодна норма цивільного законодавства не вимагає додаткового звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості до звернення з позовом про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу боржника. Належним способом захисту прав кредитора у даному випадку є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника визнаних ним вимог, а не про стягнення з боржника грошових коштів. Звернення кредитора з позовом про стягнення заборгованості з боржника не вирішить спору щодо наявності чи відсутності підстав для включення цих вимог до ліквідаційного балансу особи, що припиняється». Враховуючи зазначене, Головне управління ДФС у Полтавській області вважає, що позов є безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає.

30.03.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Державної казначейської служби України Ю.В.Прийма, в якій останній зазначає, що проти позову заперечує з наступних підстав. Державна казначейська служба України є юридичною особою, має самостійний кошторис видатків і здійснює свою діяльність відповідно до Положення Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, і не несе відповідальності за протиправні дії чи бездіяльність фізичних осіб, а відшкодування шкоди, завданої останніми, здійснюється з врахуванням норм Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Зазначає, що Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 № 12~рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організаціях, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в розпорядженні. Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України, та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Крім того вказує, що у своїй позовній заяві, Позивач обмежується лише стандартними фразами. Позивач зазначає у чому саме полягала моральна шкода. Позивач повинен був обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Заявник повинен надати до суду обгрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути з Державного бюджету України. Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань виконує рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ. Державна казначейська служба України не перебувала в правовідносинах з позивачем та не завдавала йому будь-якої шкоди, а тому підстав для стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у суду не має. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Головне управління ДФС в Полтавській області та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). При цьому зазначає, що дії чи бездіяльність Головного управління ДФС в Полтавській області неправомірними судом не визнавались. Відтак, вже відсутній причинно-наслідковий зв`язок. Що стосується стягнення витрат, понесених на добирання до місця допиту в якості свідка, то частиною 1 та 3 статті 122 КПК України такі витрати покладаються на сторону кримінального провадження, яка заявила клопотання по виклик свідка, - тобто на слідчого. При цьому, таке відшкодування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме: «Інструкцією про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів», затвердженою Кабінетом Міністрів України від 01.07.1996 № 710. Пунктом 7 даної Інструкції визначено, що таке відшкодування (виплати) проводяться тим органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на ці цілі. Відтак, Казначейства до даного відшкодування жодного відношення не має. Окрім цього повідомляє, що Головне управління ДФС в Полтавській області перебуває на розрахунково-касовому обслуговуванні в Головному управління Державної казначейської служби України у Полтавській області (тобто саме цей орган Казначейства здійснює платежі за відповідними платіжними дорученнями Головного управління ДФС в Полтавській області).

Ухвалою суду від 22.11.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, проте 22.11.2021 подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначає, що позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області у судове засідання не з`явився, був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, а також від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи у його відсутності.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач ГУ ДФС у Полтавській області з 05.08.2019 перебуває в стані припинення.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, був своєчасно і належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а також від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи у його відсутнсоті.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке.

Судом встановлено, що в провадженні слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області перебувало кримінальне провадження №0000043, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.04.2019 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 212 KK України.

В рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження 10.10.2019 на виконання ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 03.10.2019 було проведено обшук житлових приміщень та надвірних споруд за адресою реєстрації та місця проживання ОСОБА_4 : АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено, серед іншого, грошові кошти в іноземній та національній валюті в загальній сумі 287044,00 (двісті вісімдесят сім тисяч сорок чотири) доларів США, 221980,00 (двісті двадцять одна тисяча дев`ятсот вісімдесят) євро, 7190,00 (сім тисяч сто дев`яносто) польських злотих та 36000,00 (тридцять шість тисяч) гривень.

Крім того, в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження 10.10.2019 повісткою про виклик ОСОБА_1 який проживає у АДРЕСА_1 було викликано для допиту у якості свідка до 17 жовтня 2019 року в каб. 105 о 10 год. 00 хв. в СУ TP ГУ ДФС у Полтавській області, що по вул.. Бірюзова, 47, м. Полтава, що підтверджується копією повістки про виклик (а.с.6).

17.10.2019 ОСОБА_1 прибув до слідчого для проведення слідчої дії, про що зроблено відповідний запис у вказаній повістки про виклик.

19.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Начальника ГУ ДФС у Полтавській області із заявою, в якій просив відшкодувати йому витрати пов`язані із прибуттям до місця допиту в м. Полтава та в зворотному напрямку до місця проживання у м. Мостиська на загальну суму 10836,78 грн., до заяви долучивши наступні документи:

Чек №161009 від 16.10.2019 АЗС 11-44 на суму 1619,38гривень;

Рахунок № від 16.10.2019р. кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на суму 295гривень;

Чек №84267 від 16.10.2019 АЗС 09-58 на суму 583,29гривні;

Чек №84269 від 16.10.2019 АЗС 09-58 на суму 973,84гривні;

Чек №8875 від 16.10.2019 ГК «Київ» на суму 961гривень;

Рахунок №33 від 16.10.2019 ФОП « ОСОБА_5 » на суму 1702,05гривень;

Рахунок №33 від 17.10.2019 ФОП « ОСОБА_5 » на суму 1062,06гривень;

Чек №7988 від 17.10.2019 ТОВ «ОККО-Рітейл» на суму 1429,92гривень;

Чек №974 від 17.10.2019 ТОВ «готель Цариград» на суму 1331,00гривень;

Чек №99684 від 18.10.2019 ТОВ «Петрок Маркет» на суму 879,24гривень.

29.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУДФС у Полтавській області із заявою про скоєння дисциплінарного проступку працівниками ГУ ДФС у Полтавській області в якій просив зобов`язати начальник третього відділу РКП СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області майору податкової міліції Порощая С.С., надати обґрунтовану відповідь на його заяву та притягнути до дисциплінарної відповідальності відповідно начальника третього відділу РКП СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області майора податкової міліції Порощая Є.С. у зв`язку із ненаданням відповіді на його заяву про відшкодування витрат на прибуття до місця допиту (а.с.9-10).

Згідно листа начальника СУФР ГУДФС у Полтавській області Козак Л. від 11.02.2020 №111/27/16-31-23-04 відомо, що службовою запискою, підготовленою слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області до управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області було надано документи щодо витрат ОСОБА_1 , понесені останнім в зв`язку із прибуттям до СУФР ГУДФС у Полтавській області. У відповіді на вказану службову записку управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області повідомило, що видатки на відшкодування витрат, пов`язаних із залученням свідків у кримінальному провадженні, розрахунками ОСОБА_3 на 2019 рік, не передбачались. На підставі вище викладеного, листом за вих. №Ш/6912/16-31-23-04 від 06.12.2019 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що відшкодування витрат, пов`язаних із викликом до органу досудового розслідування не вбачається за можливим з причин, незалежних від органу досудового розслідування та який було направлено заявнику засобами поштового зв`язку на адресу, вказану у скарзі (а.с.11).

Крім того, згідно листа начальника СУФР ГУДФС у Полтавській області Козак Л. від 10.04.2020 №15/Ш/16-97-04-01 відомо, що згідно відповіді управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області від 02.12.2019 року №471/16-31-05-51, видатки на відшкодування витрат, пов`язаних із залученням свідків у кримінальному провадженні, розрахунками ОСОБА_3 на 2019 рік не передбачалися, а тому можливість відшкодування витрат, пов`язаних з прибуттям до місця допиту, відсутня (а.с.15).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 24.04.2020 (а.с.16) задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокуратури Полтавської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та зобов`язано уповноважену особу прокуратури Полтавської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладене у заяві ОСОБА_1 від 29.01.2020.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч. 1 ст. 1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК України необхідно встановити такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та(або) позбавлення його особистого нематеріального права, шкода це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдача шкоди.

Для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, за змістом статей 22, 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки заподіювача шкоди, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками, вини. Відсутність хоча б одного з наведених складових елементів шкоди виключає склад цивільного правопорушення, і, як наслідок, настання юридичної відповідальності.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1173 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174Цивільного кодексуУкраїни є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Аналіз указаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що указані положення можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки та/або неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень або посадовою особою цього органу при здійсненні ним своїх повноважень.

Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Згідно ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до ст.12,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» Розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З огляду на наведене, встановлення неправомірності дій ГУ ДФС України в Полтавській області, внаслідок яких було завдано шкоди позивачу, є основним предметом доказування у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції.

Статтею 2 чинного Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до пункту 25 частини першої статті 3 вказаного Кодексу учасником кримінального провадження, серед іншого, є свідок.

Кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, що передбачено частиною першою статті 24 чинного КПК України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 66 КПК України свідок має право на відшкодування витрат, пов`язаних з викликом для давання показань.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються з витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження.

Відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Витрати, пов`язані із участю потерпілих у кримінальному провадженні, залученням та участю перекладачів для перекладу показань підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Залучення стороною обвинувачення спеціалістів, експертів спеціалізованих державних установ, проведення експертизи (обстежень і досліджень) за дорученням слідчого судді або суду здійснюються за рахунок коштів, що за цільовим призначенням виділяються таким установам із Державного бюджету України. Потерпілим, цивільним позивачам, свідкам оплачуються проїзд, наймання житла та добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Пунктом 1 Інструкції «Про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів», затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 710 від 01.07.1996 встановлено, що відповідно до законодавства (статті 121, 122 Кримінального процесуального кодексу України (4651-17), стаття 275 Кодексу України про адміністративні правопорушення (80732-10) за свідками, потерпілими, законними представниками потерпілих, цивільними позивачами, представниками цивільних позивачів, а також експертами, спеціалістами і перекладачами зберігається середня заробітна плата за весь час, затрачений ними у зв`язку з явкою та викликом до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення (далі - орган, який зробив виклик .) Особам, які не є працівниками підприємств, установ чи організацій, виплачується компенсація (здійснюється відшкодування) за відрив від звичайних занять. Крім того, всім зазначеним у цьому пункті особам, якщо виконання їх процесуальних функцій пов`язане з перебуванням за межами населеного пункту постійного проживання, компенсуються (відшкодовуються) такі витрати: вартість проїзду до місця виклику і назад; витрати, пов`язані з найманням жилого приміщення; добові. Такі витрати не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Згідно п. 7 вказаної Інструкції у кримінальних провадженнях і справах про адміністративні правопорушення виплати, зазначені в пункті 1 цієї Інструкції, провадяться органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що чинним Кримінальним процесуальним кодексом України одним із завдань кримінального провадження встановлено охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, зокрема, і свідка, якому згідно з частиною першою статті 24 КПК України гарантовано право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, зокрема і щодо права на відшкодування витрат, пов`язаних з викликом для давання показань.

Крім того, чинним Кримінальним процесуальним кодексом України не встановлено жодних застережень з приводу залежності відшкодування витрат, понесених для давання показань у якості свідка, від ухвалення вироку або постановлення ухвали про закриття кримінального провадження.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що право свідка як учасника кримінального провадження на відшкодування витрат, понесених для давання показань, врегульовано кримінальним процесуальним законом, у зв`язку з чим й оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого при вирішенні даного питання здійснюється в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Отже, позивач, як особа, що викликалася органом досудового розслідування в якості свідка за межі населеного пункту постійного проживання має право на компенсацію витрат на проїзд до місця виклику і назад та добові і такі виплати провадяться органом, який зробив виклик, а не за рахунок коштів Державного бюджету України, як зазначає позивач у позові.

За рахунок коштів Державного бюджету України згідно положень ч.2 ст. 122 КПК України здійснюються витрати, пов`язані із участю потерпілих у кримінальному провадженні, залученням та участю перекладачів для перекладу показань підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а не з залученням свідка.

В даному випадку правовідносини щодо компенсації витрат, пов`язаних із залученням позивача як свідка виникли між ОСОБА_1 та ГУ ДФС України у Полтавській області, як органом досудового розслідування, який зробив виклик, та компенсація вказаних витрат провадиться із коштів, виділених для зазначених цілей саме цьому органу, а не за рахунок Державного бюджету України. Державна казначейська служба не є органом, який здійснював виклик позивача та повинен виплачувати витрати, пов`язані із залученням свідка, а Державний бюджет України не є джерелом фінансування цих витрат.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями.

Порушуючи питання про відшкодування шкоди, завданої йому в результаті протиправних дій (бездіяльності) посадової особи ГУ ДФС України у Полтавській області позивач не довів факт спричинення йому шкоди в розумінні ст. 1174 ЦК України.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неправомірними діями (бездіяльністю) уповноваженої особи ГУ ДФС України у Полтавській області були порушені його майнові права та спричинено майнової шкоди.

Витрати на проїзд та добові є процесуальними витратами у кримінальному провадженні, які підлягають відшкодуванню в порядку кримінального судочинства, і не є шкодою в розумінні ст. 1174 ЦК України.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як слідує із роз`яснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до вимог п.5 та п.9 цієї ж Постанови Пленуму Верховного суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Згідно ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував, зокрема тим, що внаслідок прибуття за власні кошти на допит та не отримання компенсації він зазнав морального страждання, зневірився у законності дій правоохоронних органів, незаконні та необгрунтовані відмови у виплаті коштів негативно вплинули на стосунки в його сім`ї та з оточуючими людьми, змушений був докладати значних зусиль для їх відновлення та поновлення своїх порушених прав, вимушений оскаржувати бездіяльність органу досудового розслідування до суду і неодноразово звертався із заявами та не отримував належної відповіді на звернення.

Разом із цим, матеріали справи не містять та позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що була встановлена противоправна бездіяльність посадових осіб ГУ ДФС України у Полтавській області щодо невиплати йому компенсації як свідку та те, що такими неправомірними діями (бездіяльністю) ГУ ДФС України у Полтавській області йому було спричинено моральної шкоди, на що позивач покликається як на підставу своїх вимог про стягнення моральної шкоди.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 24.04.2020 (а.с.16) задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокуратури Полтавської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та зобов`язано уповноважену особу прокуратури Полтавської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладене у заяві ОСОБА_1 від 29.01.2020.

Проте, як слідує зі змісту вказаної ухвали слідчого судді, такою не встановлено протиправної бездіяльності посадових осіб ГУ ДФС України у Полтавській області щодо невиплати позивачу компенсації як свідку у кримінальному провадженні. Із відповідними вимогами позивач до суду не звертався.

В той же час, слід зазначити, що реалізація позивачем свого права на звернення до суду чи інших органів державної влади, оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Таким чином, суд вважає, що правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за ним.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області, Державної казначейської служби України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ;

Відповідач:

- Головне управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області, місцезнаходження: м. Полтава, вул.. Європейська, 4,

- Державна казначейська служба України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Суддя А.В.Кушнір