КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/1180/19 Головуючий у суді І інстанції Ковбель М.М.
Провадження № 22-ц/824/317/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ТОВ «Вердикт Капітал»звернулось до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 15 серпня 2013 року між ПАТ «Фортуна-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 04КР/31/1243/ФР, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 50 000 грн зі сплатою 22 % річних строком до 15 серпня 2016 року. З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 15 серпня 2013 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 04ПР/31/1243/ФР. 22 листопада 2018 року між ПАТ «Фортуна-Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги до відповідачів за договорами кредиту і поруки від 15 серпня 2013 року. Оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, своєчасно та в повному обсязі грошові кошти в рахунок погашення заборгованості згідно погодженого графіку не вносив, у нього станом на 11 лютого 2019 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 65 941,17 грн, з яких: 37 081,91 грн - заборгованість за тілом кредиту; 27 026,56 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 1 832,70 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими після відступлення права вимоги, та яку необхідно стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Приходька С.В.про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору відмовлено.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом за кредитним договором № 04КР/31/1243/ФР від 15 серпня 2013 року у розмірі 65 941,17 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 960,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 960,50 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальникпорушив умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користуванням в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, поручитель також не виконала свого обов`язку відповідати перед кредитором за належне виконання боржником умов договору, у зв`язку з чим позивач, до якого перейшло право грошової вимоги, вправі задовольнити свої вимоги шляхом солідарного стягнення заборгованості.

При цьому місцевий суд зазначив, що у даному випадку строк позовної давності не сплинув, оскільки кінцевим терміном повернення кредиту є 15 серпня 2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом 26 лютого 2019 року, тобто в межах загального строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Приходька С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може слугувати належним доказом наявності боргу за кредитним договором, оскільки не містить інформації про те, коли та у якому розмірі погашалась заборгованість позичальником, за який час та як саме утворилася заборгованість у заявленому розмірі, з яких періодичних прострочених платежів вона складається як за тілом кредиту так і за відсотками, а таким доказом може бути тільки банківська виписка. Більше того, до цього розрахунку включено заборгованість по відсоткам вже після придбання позивачем права вимоги за кредитним договором, що є порушенням вимог частини шостої статті 232 ГК України.

Суд не звернув уваги, що позовна давність за позовами, пов`язаними зпростроченням почасових платежів обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту - 15 серпня 2016 року, а з даним позовом про стягнення боргу позивач звернувся 26 лютого 2019 року, відтак всі вимоги по періодичним платежам за тілом кредиту і за відсотками, строк погашення яких настав до 26 лютого 2016 року, було заявлено з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено у відповідному письмовому клопотанні від 20 серпня 2020 року. Отже, судом першої інстанції безпідставно залишено без застосування вимоги частини четвертої статті 267 ЦК Україну.

Крім того, у клопотанні про закриття провадження зазначалось, що за заявою позивача 30 квітня 2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис за № 8047 про стягнення з відповідача заборгованості, що виникла за цим же кредитним договором у розмірі 89 773,16 грн, який починаючи із 16 вересня 2021 року перебуває на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І.І. у межах виконавчого провадження № 66854001. 20 вересня 2021 року у ОСОБА_1 був вилучений належний йому легковий автомобіль «Jeep Compass», 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та проданий через систему електронних торгів ДП «Сетам» 18 жовтня 2021 року. Тобто, позивач скористався своїм правом позасудового стягнення заборгованості, а її стягнення в судовому порядку призведе до подвійної відповідальності позичальника. Наведене свідчить, що постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, суд першої інстанції порушив вимоги статті 61 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, тому ця ухвала також підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 серпня 2013 року між ПАТ «Фортуна-Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 04КР/31/1243/ФР, відповідно до якого банк надав відповідачу на споживчі потреби в кредит грошові кошти у розмірі 50 000 грн зі сплатою 22 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном до 15 серпня 2016 року включно(а.с. 7-13).

Цим договором встановлений графік повернення кредиту і процентів щомісячними платежами, який є додатком № 1 та невід'ємною частиною кредитного договору № 04КР/31/1243/ФР (а.с. 14).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 15 серпня 2013 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 04ПР/31/1243/ФР, за яким відповідач зобов`язалася відповідати солідарно перед кредитором у повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що витікають із кредитного договору (а.с. 15-16).

22 листопада 2018 року між ПАТ «Фортуна-Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір № 08 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги за договорами кредиту і поруки від 15 серпня 2013 року, укладеними з відповідачами (а.с. 18-26).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № 04КР/31/1243/ФР борг ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» станом на 11 лютого 2019 року становить 65 941,17 грн з яких: 37 081,91 грн - заборгованість за тілом кредиту; 27 026,56 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 1 832,70 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими після відступлення права вимоги (а.с. 17).

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.Поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов`язку, а у випадках порушення такого обов`язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Водночас норма статті 512 ЦК України передбачає можливість заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою. Однією з підстав такої заміни є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Позивач у цій справі є сингулярним правонаступником первісного кредитора за укладеним кредитним договором, відповідно, описані кредитні правовідносини продовжують існувати з попереднім змістом. Відбулася виключно заміна сторони кредитора в існуючому зобов`язанні з попереднім змістом та усіма істотними умовами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції відхилив подане представником відповідача клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 137, 138) з тих підстав, що кінцевим терміном повернення кредиту є 15 серпня 2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом 26 лютого 2019 року, тобто в межах загального строку позовної давності, який не сплинув.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Судовим розглядом встановлено, що кінцевою датою повернення основної суми кредиту з нарахованими процентами є 15 серпня 2016 року.

Суд першої інстанції не врахував, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець, до спливу визначеного договором строку кредитування, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема у постановах від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики не встановила підстав для відступлення від наведених висновків, а тому вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вирішуючи спір та стягуючи з позичальника і поручителя на користь нового кредитора заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції не встановив обставини справи, що мають значення для справи, не взяв до уваги, що позовна давність застосовується до кожного платежу окремо, а не до всієї кредитної заборгованості, тоді як кредитним договором № 04КР/31/1243/ФР від 15 серпня 2013 рокупередбачені щомісячні платежі в рахунок погашення тіла кредиту та процентів, тому і строк позовної давності вираховується за кожним із цих платежів.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини» змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

На підтвердження розміру заявленої суми заборгованості позивач надав суду розрахунок заборгованості станом на 11 лютого 2019 року, в якому лише зазначені загальні суми основних складових боргу (тіло і проценти по кредиту) позичальника, зокрема на дату відступлення права вимоги первісним кредитором, тобто 22 листопада 2018 року, однак вказаний розрахунок не міститьжодних даних про те, коли та у якому розмірі погашалась заборгованість, за який час та яка динаміка її утворення, з яких прострочених періодичних прострочених платежів вона складається як за тілом кредиту так і за відсотками тощо.

Із вказаного розрахунку вбачається, що з наявних у ньому значень неможливо встановити ні момент, з якого відповідач припинив виконувати зобов`язання за договором, ні дійсний розмір заборгованості по всім значенням боргу, а також методику нарахування заборгованості за нарахованими процентами згідно з умовами укладеного між сторонами договору, хоча під час розгляду справи відповідачі фактично не заперечували прострочення виконання зобов`язань по кредиту.

Згідно акту прийому передачі по договору № 08 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 22 листопада 2018 року ПАТ «Фортуна-Банк» передало ТОВ «Вердикт Капітал» оригінали: кредитного договору № 04КР/31/1243/ФР від 15 серпня 2013 року із додатковими угодами до нього № № 1-4, укладені із ОСОБА_1 ; договору поруки № 04ПР/31/1243/ФР від 15 серпня 2013 року, укладеного із ОСОБА_2 ; виписки по рахунках (на електронному носії); кредитної справи № № 04КР/31/1243/ФР (а.с. 25); утім позивач за власним розсудом усіх наведених документів на підтвердження своїх вимог суду не надав.

Разом з тим, згідно графіку платежів, який є додатком № 1 та невід`ємною частиною кредитного договору № 04КР/31/1243/ФР від 15 серпня 2013 року, позичальник зобов`язався кожного календарного місяця протягом всього періоду кредитування здійснювати погашення заборгованості за тілом кредитом фіксованим платежем в сумі 1 389,00 грн, а за відсотками - різними сумами платежів в залежності від суми залишку по кредиту. Всього позичальнику необхідно було здійснити 36 платежів, останній з яких - 15 серпня 2016 року(а.с. 14).

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Вердикт Капітал» вказувало, що заборгованість за тілом кредиту становить 37 081,91 грн, з чого слідує, що позичальник погасив лише 12 918,09 грн боргу за кредитом (50 000 грн - 37 081,91 грн), тобто здійснив 10 неповних щомісячних платежів по 1 389,00 грн (12 918,09 грн / 1 389,00 грн).

Отже, останній обов`язковий платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом (основною сумою боргу) ОСОБА_1 здійснив у червні 2014 року згідно погодженого з банком графіку, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Що стосується заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги, то з наданих суду документів не можливо встановити період їх нарахування первісним кредитором і дату внесення останнього платежу в рахунок їх погашення.

Між тим, до відповіді на відзив на позовну заяву ТОВ «Вердикт Капітал» додало, зокрема заяву ОСОБА_1 від 15 травня 2014 року, адресовану голові правління АТ «Фортуна-Банк» Масленніковій А.Б., в якій позичальник просив перенести термін сплати відсотків за попередній період згідно умов кредитного договору № 04КР/31/1243/ФР від 15 серпня 2013 року до 30 травня 2014 року (а.с. 153).

Наведене свідчить, що останній обов`язковий платіж в рахунок погашення заборгованості за відсотками згідно погодженого сторонами графіку платежів відповідач здійснив також у червні 2014 року.

Натомість позивач звернувся до суду з даним позовом лише 20 лютого 2019 року відповідно до відміток на поштовому конверті (а.с. 40).

Враховуючи викладене, позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал»до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором пред`явлено в судовому порядку із пропуском загального трирічного строку позовної давності, адже право кредитора вважалося порушеним з моменту порушення позичальником строку внесення чергового платежу, після якого починає перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення кожного такого щомісячного платежу, а не з кінцевої дати повернення кредиту.

При цьому колегія суддів зауважує, що позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати обраховувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним саме з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Таким чином перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно із частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Крім того, набуття 22 листопада 2018 року права грошової вимоги за кредитним договором внаслідок укладення договору № 08 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги з ПАТ «Фортуна-Банк» ніяким чином не впливає на початок відліку строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (Grafescolo S.R.L. проти Республіки Молдова, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

У позовних вимогах ТОВ «Вердикт Капітал» також просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 1 832,70 грн заборгованості за відсотками, нарахованими після відступлення права вимоги 22 листопада 2018 року.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Таким чином, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 4 липня 2018 року в справі № 10/11534/13-ц, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, зі спливом строку, на який було наданий кредит, припиняється право кредитора нараховувати проценти за договором.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що кінцевою датою повернення основної суми кредиту з нарахованими процентами є 15 серпня 2016 року.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачівна користь позивача нарахованих ним відсотків після відступлення права вимоги банком є необґрунтованими, адже за кредитним договором грошові кошти у кредит надавалися строком до 15 серпня 2016 року, а нараховувати передбачені договором проценти за кредит після спливу визначеного договором строку законом не передбачено.

Тобто,зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитним договором, а відтак після 15 серпня 2016 рокуяк первісний кредитор такі і позивач не мали правових підстав для їх нарахування та примусового стягнення з відповідачів як солідарних боржників.

Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Такий правовий висновок викладеного такожВеликою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц та у постанові від 31 жовтня 2018 в справі № 367/6105/16-ц.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що підстави для відмови задоволення позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 1 832,70 грн, нарахованими після відступлення права вимоги, через пропуск строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач, відсутні у зв`язку необґрунтованістю пред`явленого позову в цій частині.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з наведеним вище, суд повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором у зв`язку з пропуском строку позовної давності та за їх необгрунтованістю.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме: 420,40 грн судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення від 30 жовтня 2019 року у справі, яке скасовано ухвалою від 12 травня 2020 року, та 2 881,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду від 17 листопада 2021 року(а.с. 234), а всього - 3 301,90 грн сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»на користь ОСОБА_1 3 301,90 грн (три тисячі триста одну гривню 90 копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко