Справа № 443/1153/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Равлінко Р.Г.
Провадження № 22-ц/811/4488/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: прокурора Слиш Г.С.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, Головного управління ДФС у Львівській області, за участю третіх осіб Державної казначейської служби України, Стрийської окружної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 грудня 2010 року та 24 грудня 2010 року працівниками відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Стрийському районі проведено огляд належних їй на праві власності нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті якого вилучено тушки оселедця загальною вагою 100 кг., тушки риби з ознаками коптіння вагою 80 кг., філе оселедця вагою 230 кг., тюльку в пластикових відерках, об`ємом по 5 л. кожне в кількості 15 шт., оселедець фасований в пластикову тару по 0.5 кг. 500 банок, відерко, об`ємом 0.5 л., заповнене оселедцем, а також пластикову тару об`ємом 0.5 л. 500 шт., об`ємом 0.3 л. 3500 шт., об`ємом 1.0 л. 3300 шт., об`ємом 3.0 л. 40 шт., сіль кухонну 450 кг. В подальшому вилучена риба передана на зберігання ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4 та знищена у 2011-2012 роках, а пластикова тара та сіль поміщена в кімнату зберігання речових доказів відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Стрийському районі.

Стверджує, що загальна вартість майна, на момент його вилучення, становить 23 000 грн., однак жодного документа на вилучення їй надано не було, а сам факт вилучення вбачається з подання про знищення продукції, вилученої під час огляду.

Зазначає, що при порушенні службовою особою податкової міліції прав та законних інтересів громадянина відповідний орган державної податкової служби зобов`язаний вжити заходів для поновлення цих прав, відшкодування завданих матеріальних збитків, які компенсовуються за рахунок держави.

Вказує, що її не було притягнуто до адміністративної відповідальності, а постановою від 20 січня 2011 року відмовлено у порушенні кримінальної справи у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину, однак при винесенні постанови не вирішено питання про повернення речових доказів у вигляді пластикової тари та солі, які їй не були повернуті і в подальшому, незважаючи на її вимогу. Крім того, одночасно з повідомленням про закриття справи на стадії дізнання надсилається повідомлення, в якому роз`яснюється куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди та поновленням порушених прав

Вважає, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи бути обмеженим у його здійсненні, а майнова шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується в повному обсязі.

Звертає увагу, що з врахуванням обставин справи, суд, за вибором потерпілого, може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодовувати у повному обсязі завдані збитки, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У випадку, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження в розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, з вимогою про відшкодування вартості майна громадянин має право звернутися до цих органів

Вважає, що незаконними діями їй було завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 310 000 грн.

З наведених підстав просить:

-стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 52721,80 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка завдана Головним управлінням ДПС України у Львівській області, як правонаступником Головного управління ДФС у Львівській області;

-стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 310 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка завдана Головним управлінням ДПС України у Львівській області, як правонаступником Головного управління ДФС у Львівській області;

-стягнути з Головного управління ДПС України у Львівській області, як правонаступника Головного управління ДФС у Львівській області 28800 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 52 721.80 грн. на відшкодування матеріальної шкоди .

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що кримінальним процесуальним законодавством передбачений механізм реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування, відтак бездіяльність органу досудового розслідування могла бути предметом оскарження відповідно до ст. 303 КПК України, однак позивачка таким правом не скористалася.

Зазначає, що на момент проведення слідчих дій працівниками відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Стрийському районі був чинним КПК України в редакції 1960 року, який передбачав слідчі дії, які могли проводитися до порушення кримінальної справи, а саме: огляд, обшук, виїмка, відтак дії працівників податкової міліції не можна пов`язувати з переліком обставин, за яких громадянинові підлягає відшкодування моральної шкоди.

Вказує, що постановами Стрийської міжрайонної прокуратури кримінальне провадження, внесене до ЄДР за № 0000009 від 17 грудня 2012 року за заявою позивачки щодо дій працівників відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Стрийському районі та Державної податкової адміністрації у Львівській області закрито у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 364, 365, 162 КК України, а сам факт оскарження цих постанов позивачкою не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності їх працівників.

Вважає, що судом не встановлено, що майнову шкоду спричинено бездіяльністю чи неправомірними діями органів, що здійснюють досудове розслідування, оперативно-розшукову діяльність, прокуратури, а позивачкою не надано достатніх та допустимих доказів спричинення їй моральної шкоди працівниками органів досудового розслідування та прокуратури.

З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду в частині стягнення моральної шкоди та відмови у стягненні витрат на правову допомогу оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт вважає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї, чи близьких родичів та душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна, завданої внаслідок порушення її прав.

Стверджує, що судом першої інстанції встановлено факт протиправної поведінки стосовно ОСОБА_1 , що є підставою для відшкодування моральної шкоди, яка в такому випадку презюмується, оскільки внаслідок незаконних дій відповідача вона зазнала незаконного втручання у своє особисте життя та власність та перенесла тяжкі емоційні хвилювання та стрес через дії органу досудового розслідування, які вважає неправомірними.

Вказує, що при визначені розміру моральної шкоди судом не враховано, що позивачці спричинено моральну шкоду не тільки неправомірними діями відповідача, але й тим, що вона вимагала відновлення свого порушеного права протягом тривалого часу, оскільки з січня 2011 року по грудень 2013 року зверталася з неодноразовими заявами до органів прокуратури, а з грудня 2013 року по листопад 2021 року цивільна справи за її позовом розглядалася в суді першої інстанції.

Вважає, що позивач має право на компенсацію судових та інших витрат, в тому числі і витрат на правову допомогу, оскільки такі були фактичними та неминучими, а їхній розмір є обгрунтованим.

Наголошує, що відсутність в договорі про надання правової допомоги вартості послуг адвоката не може бути підставою для відмови у їх стягненні, оскільки квитанцією до прибуткового касового ордера № 011 від 08 липня 2021 року підтверджується, шо ОСОБА_1 сплатила 28800 грн. за надання професійної правничої допомоги.

Судом не враховано те, що протягом восьми років в даній справі проведено понад тридцять судових засідань, відтак вартість послуг за надання правової допомоги не перевищує розміру адвокатського гонорару, визначеного рекомендаціями щодо застосування мінімальних рекомендованих ставок адвокатського гонорару. З наведених підстав просить рішення суду в частині стягнення моральної шкоди та відмови у стягненні витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури, пояснення прокурора Слиш Г.С. на підтримання доводів апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури та заперечення щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем Головним управління ДФС у Львівській області, на якого покладається процесуальний тягар доказування правомірності таких дій (бездіяльності) посадових (службових) осіб та спростовування презумпції своєї вини у заподіянні шкоди, доводи позивачки про завдання їй майнової шкоди не спростовані, правомірність дій посадових (службових) осіб не доведено, відповідачами не спростовано наданий позивачем розрахунок завданої майнової шкоди, не спростовано твердження позивачки про спричинення їй неправомірними діями відповідача моральної шкоди, а тому позовні вимоги в частині стягнення на користь позивачки майнової шкоди у сумі 52 721,80 грн. та 5 000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, підлягають до задоволення, які слід стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.12.2010 року оперуповноваженим ОРВВПМ ДПІ у Стрийському районі капітаном податкової міліції Ревак Г.В. проведено огляд цеху за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , під час якого виявлено та вилучено: тушки оселедця загальною вагою 100 кг в пластикових ящиках, тушки риби, яка має вигляд підкопченої, загальною вагою 81 кг, у трьох пластмасових ящиках, філе оселедця, загальною вагою 230 кг, відерця з рибою «тюлька» в кількості 15 штук, що підтверджується протоколом огляду. (т.1 а.с.15-17)

Відповідно до розписки від 20.12.2010 року ОСОБА_3 прийняв на відповідальне зберігання наступні товаро-матеріальні цінності: тушки оселедця в пластикових ящиках вагою 100 кг, тушки риби підкопченої в 3 ящиках загальною вагою 81 кг, філе оселедця 8 ящиків загальною вагою 230 кг, відра з рибою «тюлька» в кількості 15 шт. по 5 л., дані товарно - матеріальні цінності приймалися до вирішення питання по справі. (т. 2 а.с.90)

27.12.2010 року старший оперуповноважений оперативно-розшукового відділення ВПМ ДПІ у Стрийському районі звернувся до голови Жидачівського районного суду Львівської області Сидорака Б.Г. із поданням про знищення продукції, вилученої під час огляду та просив надати дозвіл на знищення рибної продукції, яка була вилучена під час огляду рибного виробництва, розташованого у АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 . В поданні зазначено, що в результаті проведеного огляду 24.12.2010 року було виявлено та вилучено пластикову тару для пакування, різних ємностей, зокрема об`ємом 0,5 л (виробництва ТОВ «Еліпс») - 500 шт., об`ємом 5 л того ж виробника 30 шт., об`ємом 0,3 л (виробництва ПП «Лібо Пласт») - 3 500 шт., об`ємом 1 л (виробництва ТОВ «Еліпс») 330 шт., об`ємом 3 л, того ж виробника 40 шт., сіль кухонна, виробництва ДП «Артемсіль» - 9 мішків по 50 кг кожен, упаковки зі спеціями для маринування риби (розпочаті), загальною вагою близько 7 кг: оселедець шматочками, розфасований у пластику тару по 0,5 кг 500 банок, а також відерко об`ємом 5 л заповнене оселедцем. Після огляду всю рибну продукцію передано на відповідальне зберігання ПП ОСОБА_4 , а решту вилучених товарно матеріальних цінностей поміщено до кімнати зберігання речових доказів ВПМ ДПІ у Стрийському районі. (т. 1 а.с. 6-7)

14.01.2011 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до начальника ВПМ ДПІ у Стрийському районі з листом клопотанням, в якому повідомив, що рибна продукція, яка передана йому на зберігання з 20.12.2010 року, за своїм зовнішнім виглядом втратила придатність до споживання, продукція має різкий неприємний запах, просив вжити заходи щодо утилізації вказаної рибної продукції (т. 2 а.с.92)

Листом від 28.01.2011 року № 1666/7/26-3/1 в.о. начальника ВПМ ДПІ у Стрийському районі повідомлено ПП ОСОБА_3 , що з питань утилізації рибної продукції, яка була передана йому на зберігання 20.10.2010 року, слід звертатися в Жидачівський РВ ГУМВСУ у Л/о. (т. 2 а.с.88)

01.02.2011 року ФОП ОСОБА_3 звернувся з заявою до начальника Жидачівського РВ ГУМВСУ у Львівській області в якій просив вжити заходів щодо утилізації продукції, яка була передана йому на зберігання 20.12.2010 року. (т. 2 а.с.93)

З постанов заступника прокурора Жидачівського району Броневицького С.С. від 24.03.2011 року та від 11.04.2011 року, вбачається, що розглянувши матеріли перевірки за зверненням ОСОБА_1 відмовлено в порушенні кримінальної справи стосовно оперуповноважених УПМ ДПА ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та о/у ВПМ у Стрийському районі ОСОБА_8 за відсутністю у їх діях складу злочинів, передбачених ст.ст. 162, 364, 365 КК України. (т.1 а.с.71-73, 74-76).

Постановою Жидачівського районного суду Львівської області від 29.07.2011 року скасовано постанову заступника прокурора Жидачівського району С. Броневицього про відмову в порушенні кримінальної справи від 11.04.2011 року і повернуто матеріали для проведення додаткової перевірки. (т. 1 а.с. 78)

Згідно постанови Стрийської міжрайонної прокуратури про закриття кримінального провадження від 21.04.2013 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000009 від 17.12.2012 року за заявою ОСОБА_1 щодо дій працівників ВПМ ДПІ у Стрийському районі та ДПА у Львівській області - закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 364, 365, 162 КК України. (т. 1 а.с. 114-121)

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від вересня 2013 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000009 від 17.12.2012 року за заявою ОСОБА_1 щодо дій працівників ВПМ ДПІ у Стрийському районі та ДПА у Львівській області закрити у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст.364,364,162 КК України. (т. 1 а.с.9-14)

Відповіддю Дрогобицької ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області від 25.04.2014 року № 1032/07-4 підтверджується, що ОСОБА_1 повідомлялася про те, що матеріали перевірки по заяві гр. ОСОБА_12 , були скеровані в Жидачівський РВ ГУ МВС України у Львівській області для прийняття рішення в порядку с. 97 КПК України, а тому по даному питанню їй необхідно звертатися до органу, який приймав рішення. (т. 1 а.с.178).

Згідно акту про знищення від 02.06.2011 року комісією у складі ПП ОСОБА_4 , бухгалтера ОСОБА_13 , зав. складом ОСОБА_14 та зав. сангіглабороторії ДЗ Стрийська міська СЕС Заплатинського А.Є. знищено пресерви оселедця соленого в кількості 500 банок вагою 0,5 кг кожна, на підставі проведеного дослідження взірців харчових продуктів протокол № 377 від 19.05.2011 року. (т.2 а.с.148)

19.06.2011 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до начальника Жидачівського РВ ГУМВСУ у Львівській області, в якій вказав, що 20.12.2010 року працівниками ПМ ДПІ у Стрийському районі йому була передана на зберігання рибна продукція, у зв`язку з втратою за своїм зовнішнім виглядом придатності до споживання просив вжити заходів щодо утилізації вище згаданої рибної продукції. (т. 2 а.с.89)

Відповідно до рахунку від 10.07.2012 року № 283 було проведено утилізацію неякісної рибної продукції в кількості 0,561 тонн, ціною 425, 00 грн., на суму 238,43 грн., в тому числі ПДВ 47,69 грн., разом 286,12 грн. (т. 2 а.с.84)

Згідно акту виконаних робіт № 290 за липень 2012 року від 11.07.2012 року ДП «Жовківський завод по виробництву м`ясо-кісткового борошна» прийняв на утилізацію неякісну рибну продукцію для ФОП ОСОБА_3 на суму 286,12 грн., в т.ч. 20% ПДВ 47,69 грн., в кількості 0,561 тонн. /т. 2 а.с.84/

Згідно акту від 22.07.2011 року лікарем, зав. бактеоріологічною лабораторією та лаборантом ДЗ «Жидачівська районна санітарно-епідеміологічна станція», головним спеціалістом-державним інспектором району, головним спеціалістом головним державним інспектором якості та формування с/г продукції ОДА у Жидачівському районі, ст. оперуповноваженим СДСБЕЗ, оперуповноваженим СДСБЕЗ Жидачівського РВ ГУ УМВСУ в присутності ФОП ОСОБА_15 було проведено огляд партії рибної продукції на підприємстві гуртово-роздрібної торгівлі в АДРЕСА_2 . Висновок про продукт та його умови використання: недоброякісний та епідемічно небезпечний, не може бути використаний за призначенням, підлягає утилізації. (т. 2 а.с.91)

07.05.2014 року ОСОБА_1 звернулась до керівника Дрогобицької ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області та начальника ГУ Міндоходів у Львівській області із заявами про повернення їй незаконно та безпідставно вилучених в неї товаро-матеріальних цінностей, а саме: пластикову тару для пакування різних ємностей: об`ємом 0,5 л (виробництва ТзОВ «Еліпс») 500 шт., об`ємом 5 л того ж виробника 30 шт., об`ємом 0,3 л (виробництво ПП «Лібо Пласт») 3500 шт., об`ємом 1 л (виробництва ТзОВ «Еліпс») 330 шт, об`ємом 3 л того ж виробника, - 40 шт., сіль кухонна виробництва ДП «Артемсіль» - 9 мішків по 50 кг кожен. (т. 1 а.с. 181-184/)

З відповіді першого заступника начальника ОУ Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області підполковника податкової поліції Я.Л. Шийович від 16.01.2016 року №78/13-09-07-04, вбачається, що вилучена працівниками ВПМ ДПІ у Стрийському районі Львівської області 24.12.2010 року з нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , пластикова тара для пакування різних ємностей та сіль кухонна, передана в Жидачівський відділ поліції Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області, а саме: тара об`ємом 0,5 л. в кількості 500 шт.; тара об`ємом 5 л. в кількості 30 шт.; тара об`ємом 0,3 л. в кількості 3500 шт.; тара об`ємом 1 л. в кількості 330 шт.; тара об`ємом 3 л. в кількості 40 шт.; сіль кухонна в кількості 9 мішків по 50 кг. кожен (т. 3, а.с.96)

Листом про надання інформації №3141/13-01-10-00-10 від 26.04.2016 року Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області підтверджується, що Дрогобицькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області вилучене майно було передано в Жидачівський відділ поліції Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області. (т.3 а.с.115)

З відповіді Жидачівського відділення поліції Стрийського відділення поліції ГУ НП у Львівській області від 30.05.2016 року за № 3201/60/01-2016 вбачається, що в Жидачівському ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області, відповідно до супровідного листа №77/13-09-07-04 від 15.01.2016 року Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, зберігається пластикова тара для пакування різних ємностей у 23 поліетиленових пакетах, опечатаних та запломбованих бирками, а також кухонна сіль в кількості 9 мішків по 50 кг кожен. (т.3 а.с. 123)

Згідно розрахунку заподіяної шкоди № 2 станом на 12.11.2018 року внаслідок вилучення 24.12.2010 року майна позивачці заподіяно шкоду у розмірі 26 072, 40 грн.(т.4 а.с.206)

Згідно розрахунку заподіяної шкоди № 1 станом на 12.12.2018 року внаслідок вилучення 20.12.2010 року майна позивачці заподіяно шкоду у розмірі 26 649, 40 грн.(т.4. а.с.207).

Колегія суддів звертає увагу на те, що апелянт Львівська обласна прокуратура не надала належних та допустимих доказів на спростування зазначеного позивачем розміру завданої майнової шкоди, наданих позивачем розрахунків майнової шкоди.

З постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 20.01.2011 року вбачається, що в порушенні кримінальної справи за ознаками злочинів передбачених ст. 227, ч. 1 ст. 229 КК України відносно ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з відсутністю в її діях складу даних злочинів. (т. 1 а.с. 4-5)

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, встановлені ст. 1173 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, при цьому згідно з положеннями статей 1173, 1174 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача. При цьому на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру

у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 35 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, МВС, ДПА, СБУ, ВСУ та Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 № 51/401/649/471/23/125, вилучені товари і продукція, а також майно, які можуть швидко псуватися, втратити свою вартість у зв`язку з моральним старінням, зберігання яких утруднено або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких прирівнюються до їх вартості і не можуть бути повернуті власнику, негайно після вилучення, огляду, проведення необхідних досліджень і перевірки їх якості органами Державної інспекції по якості товарів передаються спеціально виділеним підприємствам для реалізації в порядку, передбаченому чинним законодавством України, зокрема з дотриманням вимог постанови КМУ від 25.08.1998 № 1340 «Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним».

Пунктом 73 Інструкції визначено, що у випадках, коли поверненню власникам підлягають вилучені у них промтовари, вони повертаються за рішенням працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, суду. Особі, якій повертаються вилучені у неї промтовари, надсилається повідомлення, копія якого підшивається до кримінальної справи. Повернення речей проводиться під розписку, про що в журналі робиться відповідна відмітка. У разі винесення вироку (ухвали) суду, постанови про закриття кримінальної справи, у якій вилучені товари, що швидко псуються, та продуктові товари, які потребували спеціальних умов зберігання, були реалізовані, їх власникам сплачується вартість вилученого за цінами, що існують на момент повернення. За змістом пункту 86 Інструкції, у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України №6/5, Генеральної прокуратури України №3, Міністерства фінансів України №41від 04.03.1996 року. Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Судом першої інстанції встановлено що 20.12.2010 року працівниками ВПМ ДПІ у Стрийському районі було проведено огляд місця події в нежитлових приміщеннях за адресою в АДРЕСА_1 , що належить позивачці на праві приватної власності. Під час огляду місця події працівниками ВПМ ДПІ було виявлено та вилучено рибну продукцію, а саме: оселедець маринований 100 кг, рибу копчену 81 кг., філе оселедця мариноване - 230 кг, риба «тюлька» 15 відер по 5 кг кожне, яка, в подальшому, була передана на відповідальне зберігання ПП ОСОБА_3 , яка в липні 2012 року утилізована та пізніше знищена.

Крім того, 24.12.2010 року працівниками ВПМ ДПІ у Стрийському районі, на підставі постанови Стрийського міськрайонного суду від 23.12.2010 року було проведено примусовий огляд нежитлових приміщень за адресою в АДРЕСА_1 , в процесі якого було виявлено та вилучено пластикову тару для пакування різних ємностей: об`ємом 0,5 л (виробництва ТзОВ «Еліпс») - 500 шт.; об`ємом 5 л. того ж виробника - 30 шт., об`ємом 0,3 л. (виробництво ПП «Лібо Пласт») - 3500 шт., об`ємом і 1 л. (виробництва ТзОВ «Еліпс») - 330 шт, об`ємом 3 л того ж виробника - 40 шт., сіль кухонну виробництва ДП «Артемсіль» - 9 мішків по 50 кг. кожен, а також оселедець шматочками розфасований в пластикову тару по 0,5 кг 500 банок, а також відро об`ємом 0,5 л, заповнене оселедцем. Після закінчення огляду всю рибну продукцію, передано на відповідальне зберігання ПП ОСОБА_16 , та в подальшому утилізовано, а матеріально товарні цінності поміщено до кімнати зберігання речових доказів ВПМ ДПІ у Стрийському районі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що працівниками ВПМ ДПІ у Стрийському районі було порушено пункт 35 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, МВС, ДПА, СБУ, ВСУ та Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 №51/401/649/471/23/125, оскільки вилучену рибну продукцію, яка є товаром що швидко псується, а відтак потребувала спеціальних умов зберігання, слід було негайно після вилучення передати спеціально виділеним підприємствам для реалізації, а не ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4 на зберігання.

Доводи апелянта, Прокуратури Львівської області, спростовують положення чинного законодавства про те, що незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що незабезпечення посадовими (службовими) особами належних умов зберігання вилученої у ОСОБА_1 рибної продукції, призвело до подальшої утилізації рибної продукції, що призвело до її втрати, рибна продукція не була реалізована ,що свідчить про заподіяння позивачці майнової шкоди.

Апелянт на спростування таких висновків суду, всупереч вимогам ст.. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів.

Крім того, з листа Жидачівського відділення поліції Стрийського відділення поліції ГУ НП у Львівській області від 30.05.2016 року № 3201/60/01-2016 вбачається, що в Жидачівському ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області з 15.01.2016 року зберігається пластикова тара для пакування різних ємностей у 23 поліетиленових пакетах, опечатаних та запломбованих бірками, а також кухонна сіль в кількості 9 мішків по 50 кг кожен, яка була передана Дрогобицькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області відповідно до супровідного листа №77/13-09-07-04 від 15.01.2016 року.

Матеріалами справи підтверджується, що постановою оперуповноваженого Жидачівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 20.01.2011 року було відмовлено у порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочинів передбачених ст. 227, ч.1 ст. 229 КК України, в зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину.

Судом першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказах, встановлено, що товаро-матеріальні цінності, які були вилучені у ОСОБА_1 24.12.2010 року, а саме, пластикова тара та сіль, були передані з Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області до Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області тільки 15.01.2016 року, в той час, як постанова про відмову у порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_1 була винесена, 20.01.2011 року, а товаро-матеріальні цінності, з порушенням вимог закону, продовжували зберігатися в Дрогобицькій ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області і при відмові в порушенні кримінальної справи, всупереч вимогам чинного законодавства, не було вирішено питання про повернення їх власнику ОСОБА_1 .

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди за вилучені товаро-матеріальні цінності у розмірі 26 072,40 грн. та 26 649,40 грн. за втрату рибної продукції, підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури про відсутність підстав для стягнення на користь позивачки 52721.80 грн. на відшкодування майнової шкоди у зв`язку з відсутністю доказів неправомірності дій посадових (службових) осіб відповідача, на думку колегії суддів, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки наданими позивачем належними та допустимими доказами безспірно підтверджується вилучення посадовими (службовими) особами відповідача належної позивачу рибної продукції, яка в порушення вимог вищезгаданої Інструкції, негайно після її вилучення не була передана спеціальному підприємству на реалізацію, що в подальшому призвело до її утилізації, вилучення пластикової тари та солі, що були передані на зберігання і після винесення 20.01.2011 року постанови про відмову у порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_1 , їй не були повернуті, а відтак завдання позивачці майнової шкоди є підтвердженим, а наданий позивачкою розрахунок розміру завданої позивачці майнової шкоди, апелянтом не спростований належними та допустимими доказами.

Крім цього, незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 310 000 грн. моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що така підлягала до часткового задоволення в розмірі 5000.00 грн., вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про те, що 5000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди не відповідає моральним стражданням та переживанням, яких зазнала позивачка.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб, органу дізнання, досудового слідства, прокуратури, або суду.

Відповідно до частини сьомої статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

За змістом пункту 1 пункту першого частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" законодавцем визначено випадки, за наявності яких особа може вимагати відшкодування моральної шкоди, і такі випадки у наведеній статті закону перелічені через кому.

Враховуючи норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то: незаконне засудження; незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; незаконне взяття і тримання під вартою; незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; незаконне накладення арешту на майно; незаконне відсторонення від роботи (посади); інші процесуальні дій, що обмежують права громадян, є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням- винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин.

При цьому, необхідно враховувати, що, наприклад, проведення в особи виїмки, обшуку, не обов`язково пов`язується з тим, що ця особа перебуває під слідством і судом. За КПК України у редакції 1960 року, існував перелік слідчих дій, які могли здійснюватися до порушення кримінальної справи, а саме: огляд, обшук, виїмка, освідування, затримання і допит підозрюваних, допит потерпілих, свідків. Отже, не можна пов`язувати перелік обставин (незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду), за яких громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода, із обставинами перебування такого громадянина під слідством і судом.

Таким чином, необхідно розмежовувати види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, тобто з інших підстав, ніж неправомірне перебування під судом та слідством, судам необхідно виходити із загальних положень про відшкодування шкоди, які вимагають враховувати характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такі висновки зазначив Верховний Суд в постанові КЦС ВС від 28.10.2020 №610/3221/19-ц (61-9875св20).

Таким чином, виходячи із положень ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилалася позивачка як на підставу про задоволення своїх позовних вимог, суд дійшов висновку, що дія положень вказаних Законів на правовідносини, які є предметом даного спору, не поширюється, оскільки КПК України у редакції 1960 року, передбачав такі слідчі дії, які могли здійснюватися до порушення кримінальної справи, а саме: огляд, обшук, виїмка, відтак допущені працівниками податкової міліції порушення зазначені вище не можна пов`язувати з переліком обставин (незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду), за яких громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода, із обставинами перебування такого громадянина під слідством і судом.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 вказано, що «спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу)».

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Крім того, відповідно до п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку.

Такі правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2021 року у справі № 201/3997/18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19); у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 .

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, суд враховує прецедент практики Європейського суду з прав людини, якою визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 27 липня 2004 року по справі «Ромашов проти України», суд стягнув на користь заявника моральну шкоду, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких суд може відхилити вимогу повністю або частково». Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до ст. ст. 12,81 ЦПК України позивачка довела факт протиправної поведінки стосовно неї, які описані у ст. ст. 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для відшкодування спричиненої моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується, а відтак керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що на користь позивачки ОСОБА_1 слід стягнути моральну шкоду у розмірі 5000.00 грн.

Доводи апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури про те, що на момент проведення слідчих дій працівниками відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Стрийському районі був чинним КПК України в редакції 1960 року, який передбачав слідчі дії, які могли здійснюватися до порушення кримінальної справи, а саме: огляд, обшук, виїмка, відтак дії працівників податкової міліції не можна пов`язувати з переліком обставин, за яких громадянинові підлягає відшкодування моральної шкоди, є безпідставними та спростовуються вищенаведеним, і окрім цього позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачка обґрунтовує не лише проведенням огляду та вилученням майна, а і неповерненням їй товарно матеріальних цінностей, вилучених під час огляду приміщення, які у зв`язку із незабезпеченням належних умов зберігання призвело до їх втрати.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що незважаючи на винесення 20.01.2011 року постанови про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , належні їй та вилучені під час огляду приміщення товарно-матеріальні цінності, вартість яких становить 52721.80 грн., ОСОБА_1 не були повернуті.

А відтак, беручи до уваги характер правопорушення, глибину душевних страждань, переживань, яких зазнала ОСОБА_1 у зв`язку з вилученням та неповерненням належного їй майна, яке у зв`язку із незабезпеченням відповідачем належних умов зберігання було втрачене, враховуючи вимоги розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь на відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000.00 грн.

Доводи апелянтів Львівської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в цій частині позовних вимог.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта, представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , щодо, на її думку, неправомірної відмови суду першої інстанції у стягненні з відповідача 28800.00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачка долучила Договір про надання правової допомоги від 05.02.2014 та квитанцію до розрахункового касового ордера № 011 від 08.07.2021.

Суд звертає увагу, що відповідно до пункту п.3 зазначеного договору Обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим Договором визначається у відповідному додатку до цього Договору. Оплата здійснюється лише у випадку повного позитивного розгляду для Клієнта після завершення розгляду справи у судових інстанціях всіх ланок. /т. 1 а.с.214/

Окрім того, позивачкою не надано суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг по кожному із видів робіт необхідних для надання правничої допомоги або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги квитанцію до прибуткового касового ордера № 011 від 08 липня 2021 року, якою підтверджується сплата ОСОБА_1 28800 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги, оскільки згадана квитанція, на думку колегії суддів, не є достатнім доказом підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 28800.00 грн. та відповідності його наданим адвокатом послугам, які позивачкою не обґрунтовані та не підтверджені, і окрім цього, позивач та її представник, всупереч вимогам ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу не подали суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, доказів, які підтверджують обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вартість наданих послуг по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, із зазначенням часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

З врахуванням положень ЦПК України, які регулюють питання стягнення судових витрат за надання професійної правничої допомоги, та встановлених судом обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, а відтак вірно відмовив у стягненні 28800.00 грн. судових витрат за надання правничої допомоги ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційних скарг також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що завдана позивачу майнова та моральна шкода підлягає стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі №759/7630/20 (провадження № 61-1063св22).

На вказану обставину суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування майнової та моральної шкоди безпосередньо з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

За цієї обставини оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині стягнення коштів на відшкодування майнової та моральної шкоди не з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, а безпосередньо з Державного бюджету України, в решті рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як зазначено в частині четвертій статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2021 року змінити, виклавши другий та третій абзаци резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 52 721 (п`ятдесят дві тисячі сімсот двадцять одну) гривню 80 копійок на відшкодування майнової шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на відшкодування моральної шкоди 5 000 (п`ять тисяч) грн.»

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк