ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 683/3872/21

Провадження № 22-ц/4820/1563/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Філіпчук О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/3872/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 липня 2022 року (суддя Сагайдак І.М., повний текст судового рішення складено 02 серпня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки та припинення права спільної часткової власності.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначала, що їй на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка домоволодіння загальною площею 33,4 кв.м, житловою площею 23,9 кв.м та складається з приміщень житлового будинку «А-І», прибудови «а-І», в тому числі: житлової кімнати (2-3) площею 13,6 кв.м, житлової кімнати (2-4) площею 10,3 кв.м, кухні (2-5) площею 5,9 кв.м, коридору (2-6) площею 3,6 кв.м, господарських будівель та споруд: хлів «В-І», погріб «в-І», огорожа «№1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Інша частка домоволодіння належить на праві власності ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 вказувала, що належна їй частка домоволодіння є окремим об`єктом нерухомого майна, яка розташована на земельній ділянці, що перебуває у її користуванні. У зв`язку з тим, що відповідачкою приватизовано земельну ділянку за місцезнаходженням домоволодіння, вона позбавлена можливості приватизувати належну їй частину земельної ділянки і ввести в експлуатацію допоміжні приміщення, тому виникла необхідність у виділі в натурі належної їй частки домоволодіння в окремий об`єкт нерухомого майна.

Тому з врахуванням уточнених позовних вимог позивачка просила суд виділити в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна, належну їй Ѕ частку домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 33,4 кв.м, житловою площею 23,9 кв.м, що складається з приміщень житлового будинку «А-І», прибудови «а-І», в тому числі: житлова кімната (2-3) площею 13,6 кв.м, житлова кімната (2-4) площею 10,3 кв.м, кухня (2-5) площею 5,9 кв.м, коридор (2-6) площею 3,6 кв.м; господарські будівлі та споруду: хлів «Б-І», погріб «б-І», огорожа «№1»; визнати за нею право власності в цілому на об`єкт нерухомого майна житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 33,4 кв.м, житловою площею 23,9 кв.м, що складається з приміщень: житлового будинку «А-І», прибудови «а-І», в тому числі житлової кімнати (2-3) площею 13,6 кв.м, житлової кімнати (2-4) площею 10,3 кв.м, кухні (2-5) площею 5,9 кв.м, коридору (2-6) площею 3,6 кв.м, господарських будівель та споруд: хлів «Б-І», погріб «б-І», огорожа «№1»; припинити її право спільної часткової власності на Ѕ частку домоволодіння з відповідною часткою господарських споруд та будівель по АДРЕСА_1 .

Рішенням Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області від 28 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянтка зазначає, що звертаючись до суду з цим позовом, вона не просила суд виділити їй в окремий об`єкт домоволодіння частину житлового будинку, до якої входять приміщення, що не введені в експлуатацію; також вказувала про необхідність у приватизації належної їй земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, адже відповідачка приватизувала земельну ділянку, якою вона користується.

Суд першої інстанції, не володіючи спеціальними знаннями у сфері іншій ніж право, дійшов помилкового висновку про не надання нею доказів введення в експлуатацію прибудови «а-1», що входить до складу спірного житлового будинку. Разом з тим, судом не враховано, що позивачка не повинна була подавати такі докази, так як вказана прибудова не є предметом спору. Водночас суд, трактував прибудову «а-1», як самостійний об`єкт нерухомого майна та встановив, що це самочинне будівництво, порушивши при цьому принцип змагальності та необґрунтовано прийняв до уваги лише ті докази, які стали підставою для відмову у позові.

Апелянтка звертає увагу, що судом при ухваленні рішення помилково враховано висновки Верховного Суду України, що викладені у постановах від 04.12.2013 у справі № 6-130цс13 та від 30.09.2015 у справі № 6-286цс15, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.03.2020 у справі № 307/3957/14-ц, оскільки відносини у вказаних справах є відмінними, ніж ті, які розглядаються у цій справі.

ОСОБА_1 вказувала, що під час розгляду справи судом першої інстанції нею були надані докази того, що належна їй частка домоволодіння є самостійним об`єктом нерухомого майна, в той же час судом не перевірено перебування у власності відповідачки земельної ділянки та чи виділ частки позивачки порушуватиме право власності відповідачки на належну їй частку спірного домоволодіння.

Апелянтка, зазначала, що судом не враховано, що позбавляючи її права на ефективний спосіб захисту своїх майнових прав, суд фактично позбавив її права на приватизацію земельної ділянки.

Тому, ОСОБА_1 просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

У відзиві ОСОБА_2 просила оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначала, що у 2021 році судом розглядалася позовна заява ОСОБА_1 , предметом якої була прибудинкова земельна ділянка по АДРЕСА_1 (де на Ѕ частину відповідачка має державний акт з кадастровим номером), яку ухвалою суду за заявою ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Відповідачка вказувала, що вона як співвласниця спільного будинковолодіння не порушувала прав позивачки, однак ОСОБА_1 за відсутності її згоди здійснила самовільну прибудову «а-1» до спільного житлового будинку площею 14,2 кв.м, чим порушуються права відповідачки.

ОСОБА_2 вказує, що твердження ОСОБА_1 , що спільний житловий будинок не має спільних стін та комунікацій є неправдивими, адже спільними є: дах, водовідводи, стіни, газопостачання, електромережа, що забезпечують нормальне цільове використання будинку вцілому за його призначенням.

Учасники справи до суду не з`явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином. ОСОБА_1 у заяві від 27 вересня 2022 року просила слухати справу за її відсутності. ОСОБА_2 про причини неявки суд не повідомила.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2003 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності Ѕ частки домоволодіння під АДРЕСА_1 на земельній ділянці Старокостянтинівської міської Ради (п.1 договору).

На даній земельній ділянці розташований один глиновалькований жилий будинок «А-1», хлів камінний «Б-І», хлів камінний «В-1», льох камінний «б-І», льох камінний «в-І» та огорожа штахетна «№1» що підтверджується договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2003 року (п.2 договору) (а.с.7).

Право власності ОСОБА_1 на вказане майно зареєстровано 05 березня 2004 року (а.с. 8).

02 вересня 2002 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що складається з Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 і розташований на земельній ділянці Старокостянтинівської міської Ради. На вказній земельній ділянці розташовані: один глиновалькований житловий будинок, житловою площею 54,4 кв.м «А-1», хлів камінний «Б», хлів камінний «В», льох камінний «б», льох камінний «в» та огорожа штахетна «№» (а.с.66).

Відповідно до державного акту серії АБ №107742 від 30.10.2005, ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 550 кв.м цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (а.с. 13).

Згідно з технічним паспортом, виготовленим Старокостянтинівським БТІ від 20.03.2002 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташований житловий будинок «А-І» загальною площею 67,7 кв.м, житловою площею 54,4 кв.м, хлів «Б», хлів «В», льох «б», льох «в», хлів «Г» та огорожа (а.с.64-65).

Згідно з технічним паспортом, виготовленим Старокостянтинівським БТІ від 11.05.2018 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташований житловий будинок «А-І» забудови до 1928 року, прибудова «а-І» забудови 2014 року, хлів «Б-І» забудови 1965 року, погріб «б-І» забудови 1965 року, хлів «В-І» забудови 1910 року та погріб «в-І» забудови 1910 року. Без врахування прибудови «а-І» вказаний житловий будинок має загальну площу 67,7 кв. м, житлову площу 48,5 кв. м. Прибудова «а-І» площею 14,2 кв.м у вказаному технічному паспорті позначена як самовільна будівля 2014 року забудови, що не прийнята в експлуатацію (а.с.9-12).

Згідно висновку ПП «Проект БТІ» №178 від 23.07.2021 домоволодіння по АДРЕСА_1 складається із житлового будинку «А-І» площею 67,7 кв.м, блочної житлової прибудови «а-І» площею 10,4 кв.м, що не прийнята в експлуатацію, а також господарських будівель і споруд: хлів «Б-І», погріб «б-І», хлів «В-І», погріб «в-І», огорожа металева «№», огорожа штахетна «№1». Загальна площа житлового будинку з прибудовою 43,8 кв.м, житлова площа 23,9 кв.м, загальна площа без самочинних побудов 33,4 кв.м, житлова площа 23,9 кв.м. І за технічними показниками об`єкт є відокремленим, має окремі входи, комунікації та може бути виділений в натурі в окремий будинок блокованого типу з присвоєнням окремих поштових адрес (а.с.14-17).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів здачі прибудови «а-І», що входить до складу спірного житлового будинку в експлуатацію та проведення державної реєстрації права власності на неї, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки об`єкт нерухомого майна, до складу якого входить самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктом права власності й не може бути предметом поділу (виділу) згідно із положеннями статей 364, 367 ЦК України.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Частинами першою, третьою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Частиною третьою статті 364 ЦК України визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (частина друга статті 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України викладеними у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, з якими погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі №307/3957/14-ц (провадження № 14-43цс20) у частині тлумачення норми частини першої статті 376, частини другої статті 376 ЦК України про те, що не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно зі статтями 364, 367 ЦК України - самочинно збудовані (конструйовані, переплановані) об`єкти.

Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19).

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції, що прибудова «а-1» не є предметом позовних вимог, оскільки позивачкою не заявлялася вимога про виділення в окремий об`єкт частину житлового будинку, до якої входять приміщення, що не введені в експлуатацію, є голослівними, адже в позовній заяві від 21.12.2021 ОСОБА_1 просила виділити в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна, належну їй Ѕ частку домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з приміщень, крім іншого, прибудова «а-1» та визнати право власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок, що складається, крім іншого, прибудова «а-1» (а.с.3).

Так у липні 2022 року позивачкою подано до Старокостянтинівського районного суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій остання просила суд виділити їй в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна та визнати за нею право власності в цілому на спірний житловий будинок з господарськими будівлями, де серед інших приміщень зазначено і прибудову «а-1» (а.с.60).

Безпідставним є посилання апелянтки на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції порушено норми процесуального права, адже суд не маючи спеціальних знань, самостійно трактує прибудову «а-1» як самостійний об`єкт нерухомого майна та встановлює, що це самочинне будівництво на підставі технічного паспорту від 11.05.2018. Так, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України дано оцінку письмовим доказам: технічним паспортам від 20.09.2002 та від 11.05.2018, висновку ПП «Проект БТІ» щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна, що надавалися сторонами і суд врахувавши положення статей 186, 364, 376, 380 ЦК України вірно встановив, що житлова прибудова «а-1» (площа 10,4 м.кв.) до житлового будинку за АДРЕСА_1 є самочинною будівлею, що не прийнята в експлуатацію.

І житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 33,4 кв.м, до складу якого входить самочинно збудований об`єкт - житлова прибудова «а-1» не може бути предметом виділу частки згідно з положеннями статей 364, 367 ЦК України.

Твердження апелянтки на безпідставне застосування висновків Верховного Суду України викладених у постановах від 04.12.2013 у справі № 6-130цс13 та від 30.09.2015 у справі № 6-286цс15, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.03.2020 по справі № 307/3957/14-ц є помилковим, оскільки обставини у вказаних справах є ідентичними та відповідають обставинам цієї справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції позбавлено позивачку на ефективний спосіб захисту її майнових прав та позбавлено ї права на приватизацію земельної ділянки, а відтак вільно розпоряджатися своїм майном у вигляді окремого об`єкту нерухомого майна, судова колегія вважає їх безпідставними і розцінює їх як незгоду із висновками суду першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай