ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/2899/20 Номер провадження 22-ц/814/2675/22Головуючий у 1-й інстанції Бабкова Т.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Пилипчук Л.І., Триголова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року, постановлене суддею Бабковою Т.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року АТ КБ « ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 905,70 грн., яка складається з заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

В обґрунтування позову вказував, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03.05.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним на Банком Договір про надання банківських послуг.

Відповідачем не виконуються належним чином зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість.

Таким чином, станом на 30.04.2020 року за відповідачем існує заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.05.2006 року у розмірі 62 438,39 грн., яка складається з:

-Заборгованість за кредитом - 7656,05 грн.;

-Заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 54 812,34 грн.

Вказувало, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.10.2013 року, з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором яка складалася з: 31 540,82 грн., з яких 7656,05 грн. - заборгованість за кредитом; 21 906,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1478,13 грн. - штраф (процентна складова). Різниця становить 32 905,70 грн., яка складається з заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 32 905 грн.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.05.2006 року у розмірі 32 905 грн. 70 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2102 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з пропуском строку позовної давності та оскільки йому не було відомо про розгляд вказаної справи просив застосувати строк позовної давності в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03.05.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним на Банком Договір про надання банківських послуг( а.с.17-18).

Відповідачем не виконуються належним чином зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість.

Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідком порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Судом встановлено, що станом на 30.04.2020 року за відповідачем існує заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.05.2006 року у розмірі 62 438,39 грн., яка складається з:

-Заборгованість за кредитом - 7656,05 грн.;

-Заборгованість по відсоткамза користування кредитом - 54 812,34 грн.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума, яка була задоволена рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.10.2013 року, з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк», яка складала 31 540,82 грн., з яких 7656,05 грн. - заборгованість за кредитом; 21 906,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1478,13 грн. - штраф (процентна складова). Різниця становить 32 905,70 грн., яка складається : заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 32 905,70 грн.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить 32 905,70 грн.

Підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до положень ст. 617 ЦК України, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції заявлено клопотання про застосування строку позовної давності з посиланням на неповідомлення його судом першої інстанції про розгляд справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі, забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

Як вбачається із матеріалів справи, 03 жовтня 2018 року року було ухвалено заочне рішення та у справі відсутні відомості про належне повідомлення відповідача про розгляд справи.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідача. Відомості про повернення до суду першої інстанції судового повідомлення відповідача з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, нші причини не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення учасника справи про розгляд справи.

Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

03.05.2006 року відповідачем підписано заяву, що є складовою договору. Відповідно до заяви відповідачу надано кредитний ліміт у розмірі 3400,00 грн. та кредитну картку терміном дії 3 роки.

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. При цьому автоматично пролонговується не термін дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, а лише дії умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг.

Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, отже кредитний ліміт пролонгувався із збереженням умов, на яких його укладено.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 19.03.2014 року, справа №6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Термін дії кредитної картки відповідача закінчився. Кінцевий термін надання банківських послуг є 03.05.2009 року.

Враховуючи те, що з даними позовними вимогами АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду лише 25 травня 2020 року, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позвоних вимог у зв`язку із пропуском тсроку позовної давності.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст 141 ЦПК України.

Слід стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3153 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 03.05.2006 року відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3153 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді Л.І. Пилипчук

В.М. Триголов

Повний текст постанови складено 30.09.2022 року