справа № 760/708/21
головуючий у суді І інстанції Калініченко О.Б.
провадження № 22-ц/824/3557/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 , третя особа - Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація, про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просили суд виселити ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

За життя ОСОБА_6 на підставі ордеру № НОМЕР_1 серії Б, виданого 07 березня 1980 року виконавчим комітетом Залізничної районної ради народних депутатів міста Києва, була надана у користування кімната, площею 12,9 кв. м, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

27 січня 1984 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_7 .

З того часу ОСОБА_2 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 та вітчимом ОСОБА_6 почав проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де з 10 травня 1984 року було зареєстровано його постійне місце проживання.

Після народження позивача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 вона також проживала у цій квартирі та була зареєстрована за її адресою, де проживає і досі.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 продовжували проживати у зазначеній квартирі з ОСОБА_6 .

Починаючи з вересня 2007 року, позивачі періодично були відсутні з поважних причин, але приїздили до ОСОБА_6 щомісяця, піклувались про нього, дбали про технічний стан квартири, проводили поточні ремонти, здійснювали оплату комунальних витрат по квартирі, як самостійно, так і передаючи гроші безпосередньо ОСОБА_6 , жили у квартирі та зберігали в ній свої речі.

У 2013 році позивачі дізнались, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2012 року у цивільній справі № 2-1277/12 вони були визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У липні 2012 року позивачі звернулися до Солом`янського районного суду міста Києва із заявою про перегляд заочного рішення.

Після перегляду рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Цим же рішенням задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про вселення до спірної квартири.

На підставі цього рішення позивачам була відновлена їх реєстрація за місцем проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду вказаної справи позивачам стало відомо, що ОСОБА_6 22 квітня 2011 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 .

29 травня 2012 року ОСОБА_1 була зареєстрована у спірній квартирі, при цьому позивачі, як члени сім`ї наймодавця, своєї згоди на взяття на облік за місцем проживання не надавали.

19 червня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 звернулися до органу приватизації Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про передачу спірної квартири у спільну часткову власність.

Розпорядженням відділу приватизації державного житла Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 45233 від 26 червня 2012 року було передано вищевказану квартиру у спільну часткову власність ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та на підставі зазначеного розпорядження видано на їх ім`я свідоцтво про право спільної часткової власності на цю квартиру.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2013 року у цивільній справі № 760/13656/13-ц визнано недійсним розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації Управління житлово-комунального господарства Відділу приватизації державного житла від 26 червня 2012 року № 45233 про передачу спірної квартири у власність. Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року у цивільній справі № 760/5594/15-ц визнано недійсним свідоцтво про право власності від 26 червня 2012 року на спірну квартиру, видане на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ..

Указане рішення у цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року.

Підставою задоволення позовів у зазначених цивільних справах стало те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , приватизувавши квартиру, порушили майнові права позивачів на житло, у тому числі й право на приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 24 червня 2019 року, у цивільній справі № 760/15645/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 22 квітня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 445, визнаний недійсним.

ОСОБА_1 дізналася про смерть ОСОБА_6 під час судового розгляду справи про визнання шлюбу недійсним і лише після його смерті вона заселилася до квартири та почала в ній проживати, оскільки з 29 травня 2012 року її місце проживання на підставі шлюбу було зареєстроване у цій квартирі та є зареєстрованим і досі.

ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання у квартирі та заселилася у спірну квартиру на підставі фіктивного шлюбу з ОСОБА_6 .

Відповідач, проживаючи у спірній квартирі та будучи у ній зареєстрованою, порушує права позивачів на користування всією квартирою, оскільки повністю займає одну кімнату та користується загальними приміщеннями, а також порушує майнові права позивачів на приватизацію вказаної квартири, оскільки переслідує мету отримати право на приватизацію разом з позивачами, не будучи їх членом сім`ї.

Місце проживання відповідача було зареєстроване у спірній квартирі на підставі фіктивного шлюбу, без надання згоди членів сім`ї наймача, тому остання самоправно зайняла жиле приміщення.

Виселятися та знімати з реєстрації своє місце проживання відповідач у добровільному порядку не погоджується, а тому відповідач має бути виселена з квартири без надання їй іншого жилого приміщення.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був визнаний недійсним, оскільки судом встановлені обставини, що за життя наймача ОСОБА_6 відповідач проживала окремо від нього та зв`язок з іншим жилим приміщенням вона не втрачала, спільного господарства з ним не вела, допомогу не надавала, сталі сімейні відносини між ними не склались.

Необхідна на вселення відповідача в жиле приміщення згода інших осіб, а саме: позивачів, які продовжують проживати в ньому та зареєстровані за його адресою, оскільки вони мають такі ж права і обов`язки як і наймач, отримана не була.

Вселення з недотриманням хоча би одної з вказаних умов є порушенням встановленого законом порядку і повинно визнаватися незаконним, тому не дивлячись, що відповідач зареєструвалась та вселилась у спірну квартиру, право користування житлом для відповідача ці факти не створюють.

Відповідач, не будучи членом сім`ї наймача, не набула права користування спірним жилим приміщенням, оскільки не довела наявність правових підстав на проживання у спірній квартирі, тобто, дотримання визначеного законом порядку вселення у спірну квартиру.

Також судом відмовлено у застосуванні до спірних правовідносин позовної давності з посиланням на те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази порушення прав позивачів.

Матеріали справи не містять в собі доказів того, що позивачі вживали заходів для приватизації спірної квартири та докази, які б підтверджували, що факт реєстрації місця проживання відповідачки в спірній квартирі перешкоджає їм скористуватись своїм правом на приватизацію житлового фонду.

Позивачі, звертаючись до суду із позовом про виселення відповідачки, посилались на те, що вона нібито порушує їх право на користування спірною квартирою.

Однак, зміст статей 15, 16, 391 та 396 ЦК України дають підстави стверджувати, що належним способом захисту права на користування спірною квартирою є заявлення позову про усунення перешкод в користуванні такою квартирою та визначення способу користування квартирою.

Суд першої інстанції захистив (відновив), нібито порушенні права позивачів, у спосіб, який не передбачений приписами чинного законодавства.

Суд першої інстанції, під час ухвалення оскаржуваного рішення, помилково виходив з того, що позивачі постійно проживали з ОСОБА_6 , вели з ним спільне господарство та були членами його сім`ї.

Наявні в матеріалах справи рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року, ухвала Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2013 року та рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року, ухвала Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року підтверджують, що позивачі не проживали у спірній квартирі з 1992 року та не є членами сім`ї померлого ОСОБА_6 .

З позовної заяви випливає, що порушення, на думку позивачів, їхніх прав відбулось в момент реєстрації місця проживання відповідача в спірній квартирі. За посиланнями, наведеними в позовній заяві, позивачам про такі обставини стало відомо ще 30 серпня 2012 року - в момент, коли Солом`янський районний суд міста Києва постановив ухвалу по справі № 2609/18516/12.

Перебіг строку позовної давності у даній справі почався з 30 серпня 2012 року та встановлювався до 30 серпня 2015 року. Позовна заява у цій справі була підписана лише 05 січня 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Реєстрація місця проживання відповідача в спірній квартирі відбулась зі спливом одного року та одного місяця після реєстрації шлюбу (шлюб зареєстровано 22 квітня 2011 року, а реєстрація місця проживання відповідачки відбулась 29 травня 2012 року). У матеріалах справи відсутні докази, які б давали суду першої інстанції підстави дійти висновків про наявність зв`язку між вищенаведеними подіями.

Суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку спрощеного провадження, хоча ця справа не є малозначною так за результатами її розгляду відповідачка може бути позбавлена конституційного права на житло та стати бездомною особою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів міста Києва № 224 від 11 лютого 1980 року ОСОБА_6 на сім`ю із однієї особи було надано у безстрокове користування житлове приміщення - кімнату площею 12,9 кв.м у загальній двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у яку він вселився на підставі ордеру № НОМЕР_1 серії Б, виданого 07 березня 1980 року виконавчим комітетом Залізничної районної ради народних депутатів міста Києва.

27 січня 1984 року ОСОБА_6 уклав шлюб з матір`ю позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , яка 21 лютого 1984 року була зареєстрована у цій квартирі.

10 травня 1984 року за вказаною адресою було зареєстровано постійне місце проживання позивача ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим, що друга кімната в квартирі АДРЕСА_3 звільнилась, підприємство - НГЧ-1, де працював ОСОБА_6 , звернулось листом №390-178 від 05 липня 1984 року з клопотанням про приєднання звільненої кімнати площею 17 кв. м до особового рахунку ОСОБА_6 за цією ж адресою, де він проживав у кімнаті площею 12,9 кв. м складом сім`ї з 3 осіб.

Відповідно до довідок комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відокремлений структурний підрозділ «Чоколівський» від 07 травня 2008 року та від 11 липня 2011 року особовий рахунок був відкритий на ім`я ОСОБА_6 як відповідального квартиронаймача 2-х кімнат житловою площею 30,5 кв. м у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Після народження у 1991 році позивача ОСОБА_3 вона також проживала у цій же квартирі та її місце проживання за адресою цієї квартири було зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

22 квітня 2011 року ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві був складений актовий запис і № 445 від 22 квітня 2011 року.

29 травня 2012 року місце проживання відповідача ОСОБА_1 було зареєстровано в спірній квартирі.

Разом з тим, саме напередодні її реєстрації заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2012 року позивачі були визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2012 року заочне рішення від 25 квітня 2012 року скасовано та справа призначена до судового розгляду.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відокремлений структурний підрозділ «Чоколівський», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, було відмовлено, виходячи з поважності причин не проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на спірній жилій площі через створення ОСОБА_6 нестерпних умов проживання.

Цим же рішенням зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , третя особа: КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відокремлений структурний підрозділ «Чоколівський», про вселення був задоволений.

На підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року позивачі 12 вересня 2013 року були зареєстровані за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_3 .

Також після народження ОСОБА_4 у 2014 році та ОСОБА_5 у 2021 році їх місце проживання як членів сім`ї ОСОБА_3 теж було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

19 червня 2012 року відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 звернулися до органу приватизації Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про передачу квартири АДРЕСА_3 у спільну часткову власність.

Вказану квартиру було передано у спільну часткову власність відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Розпорядженням відділу приватизації державного житла Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 червня 2012 року № 45233, на підставі якого 26 червня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2013 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, у цивільній справі № 760/13656/13-ц визнано недійсним розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації Управління житлово-комунального господарства Відділ приватизації державного житла від 26 червня 2012 року № 45233 про задоволення заяви ОСОБА_6 про передачу квартири АДРЕСА_3 в приватну спільну часткову власність.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року у цивільній справі № 760/5594/15-ц визнано недійсним свідоцтво про право власності від 26 червня 2012 року, видане на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , на квартиру АДРЕСА_3 , яка була приватизована без згоди позивачів та їх участі в приватизації.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року у цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року.

Підставою задоволення позовів стало те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , приватизувавши квартиру, порушили майнові права на житло ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які рішенням суду були поновлені на реєстраційному обліку за адресою спірної квартири та вселені в цю квартиру, в тому числі й їх право на приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у цивільній справі № 760/15645/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 24 червня 2019 року, якими схвалено доводи рішення, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , зареєстрований 22 квітня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 445, визнаний недійсним, виходячи з того, що судами встановлено, що, незважаючи на реєстрацію ОСОБА_1 у квартирі ОСОБА_6 , вона з останнім постійно не проживала, не була пов`язана спільним побутом, не мала взаємних прав та обов`язків, шлюб був укладений без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, вона не приймала участь у його лікуванні та не була присутня на його похованні, оскільки їй взагалі не було відомо про його смерть.

Відповідно до частин 1, 2 статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частин 1, 2 статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.

Відповідно до частини 1 статті 45 СК України недійсний шлюб, а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України.

Частиною 4 статті 45 СК України визначено, що особа, яка поселилася у житлове приміщення іншої особи у зв`язку з реєстрацією з нею недійсного шлюбу, не набула права на проживання у ньому і може бути виселена.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідач вселилася до спірної квартири з порушенням встановленого законом порядку, оскільки згода інших осіб - позивачів, які продовжують проживати у спірній квартирі та зареєстровані за її адресою, отримана не була, а шлюб відповідача та наймача указаної квартири ОСОБА_6 визнаний недійсним.

Порушення встановленого порядку вселення не тягне правових наслідків у виді набуття права користування жилим приміщенням.

На спростування указаних обставин незаконного вселення (про те що рішення суду про визнання шлюбу недійсним скасовано, докази згоди інших наймачів на її вселення чи ін.) відповідачем не надано доказів та такі висновки суду першої інстанції не спростовано.

Рішенням судів, що наявні у матеріалах справи, встановлено, що за життя наймача ОСОБА_6 відповідач проживала окремо від нього та за його життя зв`язок з іншим жилим приміщенням вона не втрачала, спільного господарства з ним не вела, допомогу не надавала, сталі сімейні відносини між ними не склались.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково розглянута указана справа у порядку спрощеного провадження, а не в порядку загального позовного провадження не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із частиною 1 статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до частини 2, 3 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Спірні правовідносини виникли з житлових правовідносин, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Процесуальне законодавство не забороняє розгляд такої категорії справ у порядку спрощеного провадження, порушення норм статті 274 ЦПК України відсутні, тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції не було порушено процесуальних норм під час розгляду справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази порушення прав позивачів, апеляційний суд враховує таке.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Враховуючи зміст Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та норм статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, а тому має передбачене статтею 64 ЖК України право користування цим приміщенням, а, відтак, і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї, тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що проживання відповідачки та її реєстрація за спірною адресою створює перешкоди у здійснення позивачами права на приватизацію житла.

Порушення такого права вбачається із самого змісту указаних норм права та у цьому випадку не потребує обов`язкового документального підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне незастосування судом першої інстанції позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки такий позов є негаторним та правові підстави для застосування позовної давності до вимог про виселення відсутні.

Так, згідно з висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються колегією суддів у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська