Справа № 183/2107/21
№ 2/183/882/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контра Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визначення часток у спільному сумісному майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в :

01 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням уточнених вимог посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На день його смерті з ним проживали його дружина ОСОБА_2 (відповідач) та донька ОСОБА_1 (позивач).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на частку у спільному сумісному майні, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказує на те, що спірна квартира належала їй, її матері ОСОБА_2 та померлому батькові ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 липня 2000 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням згідно з розпорядженням № 06108 від 04 липня 2000 року, записане в реєстрову книгу за № 215-І.

За життя ОСОБА_3 заповіту не залишив.

Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 є позивач ОСОБА_1 та дружина спадкодавця ОСОБА_2 .

У встановлений законом строк вона, ОСОБА_1 звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в подальшому про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у спільному сумісному майні, що належала померлому ОСОБА_3 , проте постановою державного нотаріуса Шевченко О.М. від 07 жовтня 2010 у вчиненні нотаріальних дій їй було відмовлено у зв`язку з невизначеністю частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім позивача у встановлений законом строк до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області звернулася відповідач ОСОБА_2 (дружина померлого), яка відмовилася від належної їй частки у спадщині на користь дочки померлого ОСОБА_1 .

В зв`язку з наведеним, в позовній заяві ОСОБА_1 просила суд:

-визначити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (Свідоцтво про право власності на житло, видане10 липня 2000 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням згідно з розпорядженням № 06108 від 04 липня 2000 року, записане в реєстрову книгу за № 215-І) - рівними, а саме по 1/3 частці кожному;

- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частиниквартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 02 червня 2022 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила слухати справу без її участі, вимоги підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення вимог.

Представник відповідача Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, просив ухвалити рішення згідно з нормами чинного законодавства.

Представник третьої особи Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного.

Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Дніпропетровську народилася позивач ОСОБА_4 , актовий запис про народження № 388 від 06 березня 1981 року. Її батьками зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06 березня 1981 року.

08 вересня 2001 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_6 , актовий запис № 274. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 було присвоєно прізвище ОСОБА_7 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 2 від 11 червня 2010 року.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 15 січня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис за № 65, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 15 січня 2010 року.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить позивачу ОСОБА_1 , відповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 липня 2000 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням згідно з розпорядженням № 06108 від 04 липня 2000 року, записаного в реєстрову книгу за № 215-І.

Вирішуючи спір по суті в частині заявлених позовних вимог про визначення часток у спільній сумісній власності, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 372 ЦК України 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Суд також враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належить по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 .

У зв`язку з наведеним, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд прийшов до наступного.

Як вже було встановлено ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 15 січня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис за № 65, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 15 січня 2010 року.

Спадкова справа № 369/201019 заведена 08 липня 2010 року, номер у спадковому реєстрі 49595076, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 66895368 від 19 жовтня 2021 року.

За життя ОСОБА_3 заповіту не залишив.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту, власниками квартири АДРЕСА_1 є померлий ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 . Квартира складається з: 1-ої кімнати площею 16,8кв.м.; 2-ої кімнати площею 12,2кв.м.; 3-ої кімнати площею 9,9 кв.м.; кухні площею 8,6кв.м., ванної кімнати площею 2,9кв.м., вбиральні площею 1,4кв.м., коридору площею 8,7кв.м., вбудованої шафи площею 0,9кв.м. та обладнана лоджією площею 0,9 кв.м., лоджією площею 1,5кв.м., лоджією 2,2 кв.м.

У встановлений законом строк позивач ОСОБА_1 звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в подальшому про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у спільному сумісному майні, що належала померлому ОСОБА_3 , проте постановою державного нотаріуса Шевченко О.М. від 07 жовтня 2010 у вчиненні нотаріальних дій їй було відмовлено у зв`язку з невизначеністю частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім позивача у встановлений законом строк до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області звернулася відповідач ОСОБА_2 (дружина померлого), яка відмовилася від належної їй частки у спадщині на користь дочки померлого, тобто позивача ОСОБА_1 . Інші спадкоємці судом не встановлені.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити, якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності.

Згідно з п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні.

Як вже встановлено судом, частка спадкодавця ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на спірне спадкове нерухоме майна становить 1/3 частки.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3 частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а саме по 1/6 частці за кожним.

На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлені родинні відносини між спадкодавцем і спадкоємцями, а саме, що ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 був батьком позивача ОСОБА_1 та чоловіком відповідача ОСОБА_2 .

Отже, донька та дружина померлого є спадкоємцями за законом першої черги.

Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як вже було встановлено, дружина померлого, тобто відповідач ОСОБА_2 звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про відмову від належної їй частки у спадщині на користь дочки померлого, тобто позивача ОСОБА_1 .

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Встановлено, що ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_3 разом з дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та донькою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується матеріалами спадково справи № 369/2010, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права.

За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець ОСОБА_3 у передбачений законом спосіб набув право власності на належну йому частину у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 , його 1/3 частка у спільній сумісній власності визначена в судовому порядку, позивач ОСОБА_1 (з урахуванням заяви відповідача ОСОБА_2 про відмову від спадщини на користь доньки) є єдиною спадкоємицею за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині, а тому за позивачем ОСОБА_1 належить визнати право власності на 1/3 частини спірної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідачів, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контра Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)про визначення часток у спільному сумісному майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом, - задовольнити.

Визначити, що частки співвласників квартири, АДРЕСА_1 (Свідоцтво про право власності на житло, видане10 липня 2000 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням згідно з розпорядженням № 06108 від 04 липня 2000 року, записане в реєстрову книгу за № 215-І) - рівними, а саме по 1/3 частці кожному співвласнику.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частиниквартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частиниквартири АДРЕСА_1 .

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, , місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Гетьманська, буд. 14;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

- третя особа: Новомосковська державна нотаріальна контра Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), , місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Паланочна, буд. 5.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 02 вересня 2022 року.

Суддя Д.І. Городецький