ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2022 року м. Кропивницький

справа № 402/785/18

провадження № 22-ц/4809/871/22

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Дьомич Л. М., Чельник О. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Гончарук Олексій Олексійович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01.06.2022 у складі головуючого судді Венгрина М. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

18.07.2018 ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гончарук Олексій Олексійович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_2 у відповіді на відзив по цивільній справі №387/10/15-ц від 06.02.2018, направленій до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області, Благовіщенської міської ради Кіровоградської області, Управління ДАБІ в Кіровоградській області: «Бурлака діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні листи контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет. Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон.»; «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь.», у відшкодування моральної шкоди - стягнути 200000,00 грн (а.с.73-83 т.1).

Позовні вимоги мотивовано тим, що в лютому 2018 року позивачу стало відомо про поширення ОСОБА_2 щодо нього недостовірної інформації шляхом подання до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області та всім учасникам цивільної справи № 387/10/15-ц - Благовіщенській міській раді Кіровоградської області, виконавчому комітетові Благовіщенської міської ради Кіровоградської області, Управлінню ДАБІ в Кіровоградській області відповіді на відзив, чим порушено його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

Вважає, що інформація поширена відповідачкою про те, що « ОСОБА_3 діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні лист контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет. Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон», а також «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь.» є недостовірною, не відповідає дійсності. Вказує, що про це свідчить той факт, що ухвалою ВАСУ від 19.02.2015 за касаційною скаргою ОСОБА_2 до Ульяновської міської ради Кіровоградської області, виконавчого комітету Ульяновської міської ради Кіровоградської області, третя особа ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішень, оскаржувані рішення суб`єктів владних повноважень відповідають вимогам чинного законодавства, прийняті в межах компетенції наданої законом та не порушують прав ОСОБА_2 . Така інформація, на його думку, є негативною, оскільки повідомляє третім особам про порушенням ним вимог чинного законодавства, принципів етики та моралі, та порушує його немайнові права, не є оціночними судженнями.

Поширення ОСОБА_2 неправдивої інформації принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої оцінює в 200000,00 грн, ця сума є мінімальною для відшкодування його душевних страждань.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01.06.2022 року скасувати позов задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_2 у відповіді на відзив в цивільній справі № 387/10/15-ц наступного змісту:

«всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) гривень компенсації моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку, щопоширена ОСОБА_2 у відповіді на відзив інформація: «Бурлака діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні листи контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет.» відповідала дійсності, а отже не є недостовірною.

Щодо фрази «Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон.», оскільки така стосується «чиновників», суд зазначив, що в ній відсутнє покликання на ОСОБА_1 , а отже жодне його право чи інтерес не порушений.

Суд вважав, що у задоволенні позову у вказаній частині слід відмовити.

З приводу поширеної ОСОБА_2 інформації «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь», суд зазначив, що звинувачення ОСОБА_2 позивача в тиску та використанні мотиву наживи у спонуканні службових осіб у прийнятті рішень та висновків на його користь не містить в собі суджень і не є критикою. Поширена інформація про ОСОБА_1 є недостовірною, порушує презумпцію невинуватості, містить пряме обвинувачення у неправомірній поведінці позивача та тим самим порушує його особисті немайнові права.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання вказаної інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача - знайшли своє підтвердження, оскільки у даному випадку, на думку суду, відповідачем ОСОБА_2 здійснено повідомлення про факти - тиск та використанні мотиву наживи у спонуканні службових осіб у прийнятті рішень та висновків на його користь, чим здійснено звинувачення позивача у вчиненні діянь, що містять ознаки кримінального правопорушення, та порушено основоположний принцип права щодо презумпції невинуватості.

Оскільки позивачем доведено недостовірність цієї інформації, яка порушує право позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, відповідачем ж такого не спростовано тому немайнові права позивача підлягають відновленню шляхом визнання такої інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Суд взяв до уваги, що вказана в відповіді на відзив інформація, що «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь» не була підставою розгляду в цивільній справі № 387/10/15-ц, не була доказом чи предметом дослідження у даній справі, а отже може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації.

До такого висновку дійшов суд, проаналізувавши зміст рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19.04.2018 (Т. 1, а.с. 131-140). В судовому засіданні досліджувались конкретні рішення виконавчого комітету, міської ради, інших органів, однак не давалась оцінка можливому вчиненню злочину ОСОБА_4 . Тому суд відкидає відповідне твердження відповідача.

Суд, врахувавши обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), ступеню зниження престижу, ділової репутації, і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив достатнім та справедливим розміром компенсації відповідачкою позивачу завданої моральної шкоди в розмірі 4000 гривень, що є наближеним до розміру мінімальної заробітної плати на час поширення такої інформації, в 2018 році.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування вказаного судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вважає, що відповідь на відзив це не є поширенням інформації, позивач виразила своє оціночне судження, яке було враховано судом при постановлені рішення у справі № 387/10/15-ц, позовні вимоги мої були задоволені, проте, очевидно, що спростувати її у спосіб, яким вона була поширена неможливо.

Зазначає, що не погоджується з висновком суду, стосовно вислову «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_5 на його користь».

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення відповідача, яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника позивача адвоката Гончарука О. О., який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

В межах розгляду Добровеличківським районним судом Кіровоградської області справи № 387/10/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Благовіщенської міської ради Кіровоградської області, виконавчого комітету Благовіщенської міської ради Кіровоградської області, третя особа: Управління ДАБІ в Кіровоградській області про визнання частини житлового будинку, магазину змішаної торгівлі самочинним будівництвом, усунення перешкод у користуванні прилеглою земельною ділянкою, відшкодування майнової та моральної шкоди, визнання незаконними та скасування рішень та свідоцтва на право власності ОСОБА_2 06.02.2018 до суду було подано відповідь на відзив та скеровано такий всім учасникам справи (відповідачам і третій особі).

У якому, зокрема було вказано:

- «Бурлака діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні листи контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет. Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон.»;

- «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь.».

ОСОБА_1 , позивач в даній справі є ветераном війни - інвалідом війни 2 групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 799108 від 11.04.2010 (Т. 1, а. с. 90, 93).

Позивач також є керівником громадянської організації Ульяновська районна організація воїнів інтернаціоналістів всіх поколінь, що стверджується випискою з ЄДРПОУ ААВ № 433996, та довідкою АБ № 792012 з ЄДРПОУ (Т. 1, а.с. 91, 92).

Згідно копії виписки з акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 799108 від 11.01.2016, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 922 від 10.04.2018, виписки № 1773 із медичної картки стаціонарного хворого від 05.12.2016, виписки № 27723 із медичної картки стаціонарного хворого від 05.07.2016, виписки № 864 із медичної картки стаціонарного хворого від 25.03.2016, виписки № 30795 із медичної картки стаціонарного хворого від 26.12.2015, виписного епікризу від 16.06.2015, виписки № 935 із медичної картки стаціонарного хворого від 11.04.2015, витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, каліцтв № 1243 від 02.04.2015 (Т. 1, а.с. 94, 95, 96-97, 98, 99, 100-101, 102, 103, 104) ОСОБА_1 , внаслідок перенесеної травми змушений періодично проходити лікування.

Грамотою Ульяновської районної державної адміністрації і районної ради від 31.08.2010 та подякою Кіровоградської ОДА від 30.08.2006 директора ПП Афганфарм ОСОБА_1 відзначався з нагоди Дня підприємця (Т. 1, а.с. 105, 106).

ОСОБА_1 нагороджувався орденами та медалями, грамотами (Т. 1, а.с. 107-111).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 22.06.2021 вбачається, що у текстах «Бурлака діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні листи контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет. Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон» та «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь» міститься інформація негативного характеру щодо особи та діяльності ОСОБА_1 ; така інформація викладена у формі фактичних тверджень (а.с.101-104 т.2).

Згідно акту обстеження приватних садиб громадянки ОСОБА_2 та громадянина ОСОБА_1 , що мешкають за адресою АДРЕСА_1 , від 23.04.2008, вбачається, що комісією, яка створена Кіровоградською ОДА встановлено, що будівництво магазину змішаної торгівлі в м. Ульяновка, яке здійснює ОСОБА_1 не передбачено генеральним планом забудови міста; будівництво магазину здійснюється без відведення земельної ділянки, відсутній договір оренди на земельну ділянку та дозвіл на виконання будівельних робіт; добудова до житлового будинку з вул.. Леніна виконана з відхиленням від проектної документації. Інспекцією ДАБК у Кіровоградській області Бурлаку Ю. А. у жовтні 2007 року та березні 2008 року за виконання будівельних робіт без дозволу притягнуто до адміністративної відповідальності (припис про припинення будівництва) (Т.1, а.с. 159-160).

Відповідно до припису інспектора відділу ДАБК у Кіровоградській області від 26.03.2008 встановлено порушення ОСОБА_1 ст. 29 Закону України «Про планування та забудову територій» внаслідок проведення будівельних робіт без дозволу ОСОБА_1 . Припис одержано ОСОБА_1 26.03.2008 (Т. 1, а.с. 161).

Постановою № 185/2008 про накладення штрафу від 07.04.2008 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 96 КУпАП інспектором ДАБК у Кіровоградській області (Т. 1, а. с. 162).

З листа прокуратури Кіровоградської області № 07/1-3012 від 20.06.2008 вбачається, що ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності інспектором ДАБК Уляновської РДА - 16.10.2007 було складено протокол за ч. 3 ст. 96 КУпАП, за результатами розгляду якого 19.10.2007 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності. Також він повторно був притягнутий до адміністративної відповідальності 07.04.2008 за цією ж частиною цієї ж статті КУпАП. Крім того встановлено, що ОСОБА_1 не отримано згоди ОСОБА_2 як співвласника будинку на будівництво (Т. 1, а.с. 163).

З відповіді на звернення від 11.11.2009 вбачається, що Інспекцією ДАБК у Кіровоградській області при розгляді звернення ОСОБА_2 встановлено, що ОСОБА_1 виконує роботи із будівництва магазину змішаної торгівлі відповідно до дозволу інспекції від 01.07.2009 № 101/2009-Кр (Т. 1, а.с. 164).

З ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2010 в справі № 2а-221/10/1109 вбачається, що ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області від 11.06.2009 було задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, якою накладено заборону на виконання будь-яких дій по будівництву магазину змішаної торгівлі та ремонту домоволодіння на частці ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 . Ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області від 08.02.2010 було скасовано заходи забезпечення позову. Згаданою ухвалою апеляційного адміністративного суду скасовано ухвалу від 08.02.2010 та визнано такою, що діє ухвалу про забезпечення позову від 11.06.2009 (Т. 1, а.с 149).

З пояснень ОСОБА_2 та наявних в матеріалах справи повідомлень про початок досудового розслідування та постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань (Т. 1, а.с. 156, 157, 158) вбачається, що в провадженні СВ Благовіщенського ВП перебуває кримінальне провадження № 0000439 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ст. 356 КК України за заявою ОСОБА_2 про незаконне будівництво магазину «Сімейний» в АДРЕСА_3 .

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Важливими є право кожної людини на приватність і право на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено правовий висновок такого змісту: «При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

За змістом статті 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

З огляду на викладене, суспільство має право на отримання інформації, яка надає йому можливість здійснити її оцінку самостійно на основі всієї сукупності фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації, а особливо тих, що розповсюджуються лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями.

З урахуванням необхідності громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців та публічних осіб, є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики і оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Таким чином, публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі й у грубій формі, прискіпливої уваги і підвищеної зацікавленості суспільства до його діяльності та/або особистого життя тощо, адже, обираючи кар`єру публічної особи, вони свідомо погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, обов`язковому визначенню підлягає характер такої інформації та з`ясовування того, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.

Судження це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише сама така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто, предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача).

Тобто конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 757/42/19-ц зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

З доданих до матеріалів справи доказів і пояснень сторони відповідача судом установлено, що ОСОБА_1 є керівником громадської організації "Ульяновська районна організація воїнів-інтернаціоналістів всіх поколінь" (а.с. 12-13), займав посаду директора ПП "Афганфарм", балотувався у депутати районноїта обласної рад, що підтвердив в засіданні апеляційного суду його представник адвокат Гончарук О. О.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, не врахував наведених норм матеріального права, неправильно оцінив встановлені обставини та досліджені докази.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки оспорювана інформація, викладена ОСОБА_2 у відповіді на відзив по цивільній справі №387/10/15-ц , що «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь» не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночним судженням.

Враховуючи викладене, наведені норми матеріального права, практику Європейського суду з прав людини, суд апеляційної інстанції вважає, що визнана судом першої інстанції недостовірною і такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 , інформація не містить фактичних даних, у тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, в ній містяться оціночні судження відповідача та критика дій позивача, який є публічною особою.

Межа допустимої критики по відношенню до позивача як до публічної особи може бути висловлена в значно гострішій формі ніж по відношенню до звичайного громадянина, а застосування певних словосполучень в контексті оспорюваної інформації не можна сприймати як твердження про вчинення конкретної дії, яка підпадає під ознаки кримінального правопорушення.

Також суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди, оскільки вказані вимоги є похідними від вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформації, поширеної ОСОБА_2 у відповіді на відзив в цивільній справі № 387/10/15-ц наступного змісту: «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь», стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) гривень компенсації моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди в повному обсязі за його безпідставністю.

В порядку розподілу судових витрат компенсувати ОСОБА_2 618,60 грн сплаченого судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.4 т.1), відповідачу підлягає компенсації сплачений судовий збір у розмірі 618,60 грн за подання апеляційної скарги, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01.06.2022 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди відмовити.

В порядку розподілу судових витрат компенсувати ОСОБА_2 618,60 грн сплаченого судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді Л. М. Дьомич

О. І. Чельник