Справа № 758/769/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2022 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Наливайко В.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Хитрової Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», про визнання договору недійсним

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 11.10.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписавши заяву, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Станом на 28.02.2018 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 42 395,14 грн., яка складається з: 20 105,02 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 6 951,90 грн. - відсотків за користуванням кредитом, 12 843,21 грн. - пені, 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 1995,01 грн. - штрафу (процентна складова).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 18.01.2019 року, справу передано для розгляду судді Войтенко Т.В.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25.01.2019 року відкрито провадження у справі, призначене судове засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні 12.04.2019 року представником ОСОБА_2 подане клопотання про оголошення перерви для подання зустрічного позову. Протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 27.05.2019 року.

23.05.2019 року ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву по справі № 758/769/19. У позовній заяві ОСОБА_2 просила визнати недійсним кредитний договір, укладений між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» та стягнути на її користь з АТ КБ «Приватбанк» неправомірно списані кредитні кошти у розмірі 20 105,02 грн., неправомірно списану комісію у розмірі 660,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що підписана нею заява № б/н від 11.10.2012 року не містить жодних даних про те, що вона надала свою згоду або виявила бажання на відкриття рахунку, випуск та отримання банківської картки, отримання кредитних коштів у будь-якому вигляді. Крім того, Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» передбачено, що для отримання кредиту потенційний клієнт має подати заявку/підписати генеральну угоду/укласти договір кредиту, тощо. Зазначеними Умовами та правилами не передбачено, що угода про надання банківських послуг між клієнтом та АТ КБ «Приватбанк» може укладатися шляхом підписання заяви. Також зазначила, що кредитні кошти від АТ КБ «Приватбанк» не отримувала ані в готівковій, ані у безготівковій формі, відповідно жодних зобов`язань по їх поверненню не набула. Як на правові підстави визнання договору недійсним, ОСОБА_2 посилалася на порушення при укладенні договору вимог статей 9, 13 Закону України «Про споживче кредитування», а саме ненадання їй всієї необхідної інформації щодо умов договору.

Вважає, що достовірність наданої АТ КБ «Приватбанк» заяви № б/н від 11.10.2012 року є сумнівною з огляду на те, що підпис на заяві не збігається з власноручним підписом ОСОБА_2 , дати підпису заяви та перевірки працівником АТ КБ «Приватбанк» відомостей заявника різняться на 8 місяців. У зв`язку з викладеним вважає, що договір має бути визнаним недійсним, а списані кошти повернуті на її рахунок.

Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подано клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 27.05.2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним прийнято до спільного розгляду з позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначено підготовче судове засідання по справі, задоволено клопотання ОСОБА_2 , витребувано від АТ КБ «Приватбанк» оригінал кредитної справи щодо видачі 11.10.2012 року кредиту ОСОБА_2 у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 17.10.2019 року, справу передано для розгляду судді Гребенюку В.В.

Ухвалою суду від 18.10.2019 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі, витребувано від АТ КБ «Приватбанк» оригінал кредитної справи щодо видачі 11.10.2012 року кредиту ОСОБА_2 у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок.

Ухвалою суду від 04.09.2020 року позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, у зв`язку з тим, що належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

19.04.2021 року представником ОСОБА_2 подано до суду заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» неправомірно списаних кредитних коштів у розмірі 20 105,02 грн., неправомірно списаної комісії у розмірі 660,00 грн.

12.05.2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що підписана ОСОБА_2 заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг, доказів підробки підпису або інших злочинних дій ОСОБА_2 не надано, підстав для визнання кредитного договору не вбачається. Щодо посилання ОСОБА_2 на норми Закону України «Про споживче кредитування» зауважив, що вказаний Закон набув чинності значно пізніше укладення кредитного договору між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

29.07.2021 року до суду надійшла відповідь ОСОБА_2 на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій остання зазначила, що кредитні кошти від АТ КБ «Приватбанк» не отримувала ані в готівковій, ані у безготівковій формі, вважає, що при укладені договору їй як споживачу не було своєчасно надано необхідну, достовірну та повну інформацію про умови кредитування. Також зазначила, що кошти з її рахунку були списані банком самостійно, без її бажання. Щодо доказів на підтвердження можливої підробки документів або інших злочинних дій повідомила, що звернулася з цього приводу до правоохоронних органів, у зв`язку з чим, відкрито кримінальне провадження.

В судове засідання 02.08.2022 року з`явився представник ОСОБА_2 , позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник АТ КБ «Приватбанк» проти задоволення позову заперечував.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 11.10.2012 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Заява містить пункт про згоду з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між банком та особою, що підписує заяву, договір про надання банківських послуг, а також пункт про підтвердження ознайомлення та згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді (а. с. 6. т.1).

Згідно з наданим АТ КБ «Приватбанк» розрахунком, у ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом 28.02.2018 року виникла заборгованість на загальну суму 42 395,14 грн (а. с. 4-5, т.1). На підтвердження укладення кредитного договору та наявності невиконаних зобов`язань АТ КБ «Приватбанк» також було надано виписку по рахунку ОСОБА_2 , довідку про підписаний кредитний договір, та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 205-206, т. 1).

23.11.2018 року ОСОБА_2 було подано до Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві заяву про вчинення кримінального правопорушення щодо списання з її банківського рахунку грошових коштів (а. с. 68. т. 1). Відповідно до повідомлення Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, за результатами звернення ОСОБА_2 матеріали було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.12.2018 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом частини першої статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Виходячи з положень статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до Постанови ПВССУ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст. ст. 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, та ст. ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 14 вказаної постанови передбачено зокрема, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 передбачено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст. 205-210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п.7).

У позовній заяві ОСОБА_2 посилається на неотримання кредитних коштів та на відсутність факту укладення договору, а також на невідповідність анкети-заяви щодо істотних умов кредитування Закону України «Про споживче кредитування».

Такі вимоги є взаємовиключними, оскільки неукладеність кредитного договору і його недійсність мають різні правові підстави та наслідки.

Судом встановлено, що 11.10.2012 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву, в якій зазначено, що позичальник ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Крім того, вона зобов`язалася виконувати Умови та правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку. Заява містить власноручний підпис ОСОБА_2 .

При укладенні спірного кредитного договору вимоги ст. 203 ЦК України не були порушені, отже правові підстави, передбачені ст. 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу за зустрічним позовом. Укладення договору здійснювалось за принципом укладення між банком та клієнтом договору приєднання. Підписанням анкети-заяви позичальник приєдналася до запропонованих банком умов та тарифів.

Посилання позивача на порушення при укладенні договору вимог статей 9, 13 Закону України «Про споживче кредитування», суд не бере до уваги, оскільки станом на 11.10.2012 року Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року не був чинним. Враховуючи, що правовідносини з приводу комплексного банківського обслуговування виникли 11.10.2012 року, до даних правовідносин не може бути застосований вказаний Закон України, оскільки на дату укладення спірного договору даного нормативного-правового акту не існувало. Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.?

Також, у позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що не укладала договір з АТ КБ «ПриватБанк» та не отримувала кредитних коштів, підпис на анкеті-заяві не є її власноручним підписом, а кошти з її банківського рахунку були списані внаслідок злочинних дій. На підтвердження зазначеного надала суду копію заяви про вчинення кримінального правопорушення, та копію повідомлення Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань матеріалів за результатами звернення ОСОБА_2 .

Вказані документи суд не розглядає як належні докази того, що ОСОБА_2 не підписувала власноручно кредитний договір, або докази здійснення шахрайських дій, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування у даній справі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, ОСОБА_2 не спростовано, що під час укладення договору кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже, у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст. ст. 19, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», про визнання договору недійсним - залишити без задоволення;

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Володимир ГРЕБЕНЮК