ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 463/6557/13

провадження № 61-3876св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року, постановлену колегією у складі суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і заяви про ухвалення додатково рішення

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , який уточнила у процесі розгляду справи, і остаточно просила у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передати в особисту приватну власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки цієї квартири у розмірі 660 444,50 грн.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

У справі судом першої інстанції 2 лютого 2016 року ухвалено рішення, яке рішенням апеляційного суду Львівської області від 6 вересня 2016 року в частині вирішення первісного позову скасовано з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Крім того, апеляційним судом скасовано додаткове рішення суду першої інстанції від 31 березня 2016 року.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила винести додаткове рішення в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на 1/2 її частку.

Заяву ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що у резолютивній частині рішення апеляційного суду Львівської області відсутня вказівка про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 чи визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, у зв`язку з чим вона не може реалізувати своє право та зареєструвати право власності на частку квартири. Оскільки спір між нею та ОСОБА_2 щодо поділу спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 - вирішено, повторне звернення з позовом з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є неможливим.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 2 лютого 2016 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передано в особисту приватну власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 660 444,50 грн.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229,40 грн судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю вимог.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати в розмірі 2 381,91 грн.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 6 вересня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 2 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири та передачу в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у особисту приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки цієї квартири в розмірі 660 444,50 грн, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229,40 грн судового збору скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року скасовано.

Стягнено з ОСОБА_1 в дохід держави 3 211,59 грн судового збору, а з ОСОБА_2 в дохід держави - 3 184,41 грн судового збору.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 816,35 грн судових витрат.

В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення апеляційного суду Львівської області від 6 вересня 2016 року та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 2 лютого 2016 року в його незміненій рішенням апеляційного суду частині - без змін.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду Львівської області з заявою про ухвалення додаткового рішення.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті додаткового рішення у цій справі.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку спірної квартири сторонами не заявлялася, тому судом і не розглядалася.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

14 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року та направити справу на новий розгляд.

Підставою касаційного оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року вказує, що апеляційним судом не надано оцінки її позову і не враховано, що вона не захистила своє порушене право. Спірна квартира, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , і який не визнає право власності (спільної чи часткової) за нею, так і залишилась за ним. Вона не може зареєструвати право власності за собою на спірну квартиру, як і повторно звернутися з позовом про поділ майна.

Судом апеляційної інстанції не надано оцінки тому, що у реєстрах права власності на майно єдиним власником цієї квартири є ОСОБА_2 .

Позиція інших учасників справи

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на відповідність висновків суду апеляційної інстанцій нормам процесуального права, просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 8 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , який уточнила у процесі розгляду справи, і остаточно просила в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передати в особисту приватну власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки цієї квартири у розмірі 660 444,50 грн.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 2 лютого 2016 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передано в особисту приватну власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 660 444,50 грн.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229,40 грн судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю вимог.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати в розмірі 2 381,91 грн.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 6 вересня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 2 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири і передачу в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у особисту приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки цієї квартири в розмірі 660 444,50 грн, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229,40 грн судового збору скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року скасовано.

Стягнено з ОСОБА_1 в дохід держави 3 211,59 грн судового збору та стягнено з ОСОБА_2 в дохід держави 3 184,41 грн судового збору.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 816,35 грн судових витрат.

В решті рішення залишено без змін.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила винести додаткове рішення у справі № 463/6557/13 за її позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на 1/2 її частку.

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_1 у поданих нею позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог стверджується, що квартира АДРЕСА_1 належить їй та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Ухвалюючи 6 вересня 2016 року рішення, апеляційний суд Львівської області виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - і підстав для визнання її особистою приватною власністю ОСОБА_2 немає.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Згідно з частиною першою статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення. Аналізуючи положення статті 270 ЦПК України, необхідно дійти висновку, що додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених частиною першою статті 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Встановивши, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 сторонами не заявлялися та судом не розглядалися, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення.

Доводи касаційної скарги не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду, з наданням таким фактам відповідної правової оцінки.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник такі не вказує.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали апеляційного суду, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук