ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року м. Чернівці

Справа № 720/1425/21

Провадження №22-ц/822/593/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І.М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар Петранюк Ю.Т.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

відповідач Моторне (транспортне) страхове бюро України,

третя особа ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України, на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 квітня 2022 року, головуючий у І-й інстанції Вівчар Г.А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ), третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення страхового відшкодування.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 09 листопада 2018 року, близько 20 год. 10 хв., водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter», н.з. НОМЕР_1 (Королівство Великобританія), рухаючись по вул. Центральній в с. Костичани, зі сторони с. Мамалига в напрямку м. Новоселиця, допустив наїзд на гужову повозку під керуванням ОСОБА_6 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир повозки ОСОБА_3 загинув на місці події.

Вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2019 у справі №720/1676/19 ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 25 лютого 2020 у справі №720/1676/19 вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Відповідно до вироку Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2019 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто завдану матеріальну шкоду в розмірі 13 670 грн, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , стягнуто по 834,60 грн на кожну дитину до настання повноліття, починаючи з 10 вересня 2019 року у зв`язку з втратою годувальника, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - завдану моральну шкоду в розмірі по 80 000 грн, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , - завдану моральну шкоду в розмірі по 50 000 грн. Також ОСОБА_4 в добровільному порядку здійснив часткове відшкодування моральної шкоди в сумі 104 000 грн матері загиблого - ОСОБА_3 , дружині загиблого - ОСОБА_1 , та малолітнім дітям загиблого - ОСОБА_3 і ОСОБА_3 (кожному по 26 000 грн)

Враховуючи, що транспортний засіб не мав страховий сертифікат «Зелена картка», відповідно до пп. а п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Грошова сума, в межах якої страхова компанія зобов`язана здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов такого договору, називається обов`язковим лімітом відповідальності страховика. Окремо встановлено розмір обов`язкового ліміту відповідальності страховика на одного потерпілого за шкоду, заподіяну його життю та здоров`ю, а також за шкоду, заподіяну майну. Автомобіль обвинуваченого зареєстрований у Королівстві Великобританія.

Посилалася на те, що 20 квітня 2021 року вона звернулася до МТСБУ в інтересах доньок загиблого ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з вимогою про виплату страхового відшкодування на утримання. Однак 28 квітня 2021 року отримала від МТСБУ відмову у виплаті страхового відшкодування.

Просила стягнути з МТСБУ на її користь в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі по 134 028 грн на кожну дитину (відшкодування на утримання у зв`язку із втратою годувальника); пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 29 квітня 2021 року по 19 липня 2021 року у розмірі 4 516,56 грн; три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 903,31 грн та інфляційні втрати в розмірі 2 013,99 грн; понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 квітня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , страхове відшкодування у розмірі 134 028 грн.

Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , страхове відшкодування у розмірі 134 028 грн.

Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , пеню у розмірі 4 516,56 грн, інфляційні витрати у розмірі 2 013,90 грн, три відсотка річних у розмірі 903,31 грн, а всього 7 433,77 грн.

Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

На зазначене рішення суду МТСБУ подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, оскільки суд під час розгляду даної справи неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Зазначає, що вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2019 року задоволено цивільний позов позивачів та вже стягнуто з винної особи ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , як законного представника малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 на підставі ст. 1200 ЦК України виплату, яка буде нараховуватись щомісячними платежами по 834 грн кожній до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 10 вересня 2019 року. Отже, винна особа самостійно взяла на себе зобов`язання сплатити відшкодування за шкоду, завдану смертю потерпілого. Стягнення аналогічного виду відшкодування з МТСБУ покладає на винну особу тягар подвійного відшкодування шкоди за ст. 1200 ЦК України, оскільки МТСБУ в подальшому має право регресу за ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу МТСБУ залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що особа, яка постраждала у ДТП, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоду, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, з вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоду, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Враховуючи, що відшкодування частини матеріальної шкоди винуватцем ДТП ОСОБА_4 була саме добровільною, а ОСОБА_1 обрала як спосіб здійснення свого права на одержання матеріальної та моральної шкоди звернення вимоги до страховика, у якого застрахований транспортний засіб винуватця ДТП, відмова МТСБУ є незаконною та необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційна скарга МТСБУ задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення регламентної виплати вмотивоване положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка зобов`язує страховика, а у випадку, якщо відповідальність власника транспортного засобу, що став учасником ДТП, не застрахована, - МТСБУ, відшкодувати у встановленому законом порядку оцінену шкоду, що була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну відповідно до лімітів відповідальності. Положеннями п. 36.5 статті 36 Закону визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня, та обґрунтоване тими обставинами справи, які підтверджують, що з боку відповідача мало місце прострочення виконання зобов`язання. Частина 2 статті 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, та обґрунтоване тим, що МТСБУ не приступило до виконання зобов`язання зі сплати страхового відшкодування (регламентної виплати) позивачам та станом на час звернення до суду з цим позовом страхове відшкодування сплачене не було, чим порушено гарантовані законом права позивачів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого у них є двоє малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09 листопада 2018 року, в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 загинув.

Вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2019 року винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнаний ОСОБА_4 .

Відповідно до вказаного вироку з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто завдану матеріальну шкоду в розмірі 13 670 грн, на користь ОСОБА_1 , як законного представника малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_3 , по 834,60 грн на кожну дитину до настання повноліття, починаючи з 10 вересня 2019 року у зв`язку з втратою годувальника, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 завдану моральну шкоду в розмірі по 80 000 грн, на користь ОСОБА_1 , як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , завдану моральну шкоду в розмірі по 50 000 грн. Водночас, ОСОБА_4 в добровільному порядку здійснив часткове відшкодування моральної шкоди в сумі 104 000 грн матері загиблого - ОСОБА_3 , дружині загиблого - ОСОБА_1 , та малолітнім дітям загиблого - ОСОБА_3 і ОСОБА_3 (кожному по 26 000 грн.)

20 квітня 2021 року позивачка звернулася до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в інтересах доньок загиблого ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . Листом від 28 квітня 2021 року МТСБУ відмовило у виплаті страхового відшкодування, оскільки завдану шкоду відшкодовано в повному обсязі в добровільному порядку винною особою.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка її завдала. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом ( ч.2 ст.1187 ЦК України).

Частиною 5 даної норми також передбачено, що особа, яка здійснює свою діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 зазначено, що у Законі не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 23 Закону України шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1, 27.2, 27.5 статті 27 Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик ( у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону,- МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування ( регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

Підпунктом «а» пункту 14.1 статті 41 вказаного Закону також передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Частиною 1 статті 1200 ЦК України визначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Частиною 2 статті 1200 ЦК України також передбачено, що особам, визначеним у пунктах 1-5 частини 1 цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку ( доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі, без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів ( частина 3 статті 1200 ЦК України).

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Оскільки малолітні доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували на утриманні свого батька, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вони мають право на відшкодування шкоди у порядку, передбаченому частиною 1 статті 1200 ЦК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що вказана дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 09 листопада 2018 року за участю ОСОБА_4 , і внаслідок якої загинув ОСОБА_3 , є страховим випадком, а тому у МТСБУ виник обов`язок здійснити регламентну виплату донькам померлого за шкоду, завдану водієм автомобіля «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter», н.з. НОМЕР_1 , яка пов`язана зі смертю потерпілого. Розмір такої шкоди визначений у відповідності до положень статті 27 Закону.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача пені, трьох процентів річних та інфляційних нарахувань.

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ст. 992 ЦК України).

Положеннями пункту 36.2 статті 36 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) у разі визнання вимог заявника обґрунтованими зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його не пізні4ше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Тобто вказана норма Закону встановлює обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, та не дає право страховику на розтермінування виплати страхового відшкодування поза межами 90-денного строку з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування.

Згідно з пунктом 36.5 статті 36 Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц зазначила, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, законодавством передбачене нарахування пені за прострочення відповідача у разі його наявності. Також, зважаючи на характер спірних правовідносин сторін, у разі прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика застосовуються положення частини 2 статті 625 ЦК України.

При цьому, нарахування трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних полягає у відшкодуванні майнових втрат та отримання компенсації (плати) за неправомірне користування боржником грошовими коштами, належними до сплати, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Встановивши, що відповідач прострочив грошове зобов`язання з виплати позивачці відшкодування шкоди, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 4 516,56 грн, інфляційних витрат у розмірі 2 013,90 грн, трьох відсотків річних у розмірі 903,31 грн, а всього 7 433,77 грн.

Посилання апелянта на те, що винна особа самостійно взяла на себе зобов`язання сплатити відшкодування за шкоду, завдану смертю потерпілого і стягнення аналогічного виду відшкодування з МТСБУ покладає на винну особу тягар подвійного відшкодування шкоди за статтею 1200 ЦК України, суд вважає помилковим, оскільки страхова виплата, передбачена вищенаведеними нормами, та відшкодування шкоди обвинуваченим не є тотожними виплаті, на яку має право позивачка в інтересах малолітніх дітей у відповідності до вимог пункту 27.5 статті 27, пункту 36.2 статті 36, пункту 41.1 статті 41 Закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки позовні вимоги задоволено, суд, врахувавши надані позивачкою докази, прийшов до правильного висновку про стягнення на її користь понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Патрик Ганни Григорівни, яка діє в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України, залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 29 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 07 жовтня 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак