Постанова

Іменем України

12 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 519/723/20

провадження №61-15256св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту»,

третя особа - Рада трудового колективу Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 20 січня 2021 року у складі судді Лемця С. П. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Князюка О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (далі - ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту»), третя особа - Рада трудового колективу Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (далі - Рада трудового колективу ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту»), про визнання незаконним наказу про звільнення поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно з наказом від 31 січня 2020 року № 14-ОС він прийнятий на роботу до ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» на посаду начальника відділу Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті

з 03 лютого 2020 року.

Наказом від 10 липня 2020 року № 84-ос його звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із прогулом без поважних причин.

Вказував на те, що зазначений наказ є незаконним, оскільки 17 червня

2020 року він був відсутній на роботі з поважних причин, а саме у зв`язку з тим, що перебував у відділі поліції з приводу кримінального провадження № 0000187 від 12 грудня 2018 року, про що повідомив начальника фінансового відділу ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» 3убка П. В.

Подання ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» про його звільнення розглянуто профспілковою організацією за його відсутності, що дає підстави вважати, що відповідач не звертався до ради трудового колективу з поданням про отримання згоди на його звільнення, що є окремою підставою для поновлення його на роботі. Такі дії відповідача є порушенням його права на працюта завдали йому моральних страждань, через які він втратив душевний спокій, зазнав труднощів в організації свого життя.

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ від 10 липня 2020 року № 84-ос про звільнення із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із прогулом без поважних причин, поновити його на посаді начальника Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 липня 2020 року та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 20 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог статей 147, 149 КЗпП України. Позивач не довів, що 17 червня 2020 року він був відсутнім на робочому місці протягом усього робочого дня з поважних причин, за відсутності згоди керівництва ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту». Зокрема не надав доказів про його виклик до слідчого відділу Суворовського відділу поліції в м. Одесі в порядку, передбаченому Кримінально-процесуальним кодексом України. Оцінюючи посилання позивача на поважність причин відсутності його на роботі 17 червня 2020 року, суд зауважив, що вони є непослідовними. Так, у поясненнях від 10 липня

2020 року, наданому директору ДП Сервісний центр морського та річкового транспорту», позивач вказав, що протягом дня 17 червня 2020 року він перебував у судовому засіданні, тоді як у позовній заяві та відповіді на відзив зазначав, що знаходився у відділі поліції згідно з повісткою наданою Суворовським відділом поліції в м. Одесі.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У вересні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 20 січня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, у якій він просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, заявник зазначає:

1) пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 02 жовтня 2019 року у справі № 127/1778/18, від 19 лютого 2020 року

у справі № 569/16928/17;

2) пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункти 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України - суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань про виклик свідків, витребування доказів та встановив обставини, що мають істотне значення на підставі недопустимих доказів).

Касаційна скарга ОСОБА_1 у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована тим, що в наказі ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» від 10 липня 2020 року №84-ос про звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України не вказано дати прогулу, а зазначено службову записку начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції О. Євстіфєєва від 10 липня 2020 року № 865, згідно з якою його відсутність на робочому місці 17 червня 2020 року протягом усього дня підтверджується службовою запискою, складеною фахівцем Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті О. Левченко від 17 червня 2020 року № 757, а також актом

від 17 червня 2020 року складеним фахівцем Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті О. Левченко та інспектором Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті В. Головіним. Вказував на те, що зазначений акт та службова записка є недопустимими доказами, оскільки О. Левченко залишила робоче місце о 15.37 год, а тому не могла скласти акт та службову записку про його відсутність на робочому місці до 17.00 год.

Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про долучення доказів, допит свідків та витребування доказів, що призвело до неповного з`ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суди не врахували висновок Верховного Суду викладений у постанові

від 02 жовтня 2019 року у справі № 127/1778/18 (провадження

№ 61-45749св18) про те, що згідно з вимогами трудового законодавства у справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося за відсутності порушень вимог законодавства про працю.

Крім того, в порушення вимог статті 43 КЗпП України ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» не дотрималося встановленого законом порядку звільнення, оскільки не отримало згоду ради трудового колективу на його звільнення, а суд першої інстанції не зупинив провадження у справі для з`ясування позиції ради трудового колективу з цього питання, що суперечить правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 569/16928/17.

Ухвалою Верховного Суду від 06грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи.

У січні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту», в якому відповідач просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Справа надійшла до суду касаційної інстанції у січні 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що наказом ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» від 18 липня 2019 року № 181-к

ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду інспектора Херсонського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті з 18 липня

2019 року.

Згідно з пунктом 6.5. Правил внутрішнього трудового розпорядку ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту», затверджених протоколом зборів трудового колективу ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» від 18 лютого 2019 року (далі - Правила внутрішнього трудового розпорядку) для працівників, які працюють у відділах забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті встановлюється наступний режим роботи: початок роботи о 08.00 год., закінчення роботи о 17.00 год. Час обідньої перерви починається з 12.00 год. до 13.00 год. Робочий день у п`ятницю - з 08.00 год. до 16.00 год.

18 липня 2019 року ОСОБА_1 ознайомлений з Правилами внутрішнього трудового розпорядку і умовами праці та зобов`язувався їх виконувати.

Наказом ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту»

від 31 січня 2020 року № 14-ос переведено ОСОБА_1 , інспектора Херсонського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті, за його згодою, на посаду начальника Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті з 03 лютого

2020 року.

Згідно зі службовою запискою від 17 червня 2020 року № 757, складеною фахівцем Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті О. Левченко, 17 червня 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці протягом усього робочого дня (з 08.00 год. до 17.00 год.) про що складено відповідний акт.

Відповідно до службової записки від 07 липня 2020 року № 823, складеної начальником відділу з питань запобігання та виявлення корупції

О. Євстіфєєвим на виконання доручення директора ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» І. Костюк, протягом лютого - червня

2020 року ОСОБА_1 був відсутнім на робочому місці в середньому понад півтори години на день. Наявні непоодинокі випадки відсутності на робочому місці понад 3 години. Також наявні випадки прогулів робочих днів. Зухвале ігнорування ОСОБА_1 вимог трудового розпорядку підтверджується службовою запискою фахівця Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті О. Левченко від 17 червня 2020 року № 757 про відсутність ОСОБА_1 цього дня на робочому місці. ОСОБА_1 не повідомляв безпосереднього керівника - заступника директора ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» ОСОБА_3 або сектор кадрової роботи про необхідність зі службових або інших причин залишати робоче місце. о За систематичне порушення трудової дисципліни запропоновано застосувати до начальника Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення передбачене статтею 147 КЗпП України.

Згідно з поясненнями ОСОБА_1 від 10 липня 2020 року, за період з лютого до червня 2020 року він був відсутнім на робочому місці у зв`язку із карантинними обмеженнями та складними умовами проїзду до робочого місця. У разі запізнень на роботу він повідомляв начальника фінансового відділу Зубка П. В. 17 червня 2020 року протягом дня він перебував у судовому засіданні, про необхідність бути відсутнім завчасно повідомив начальника фінансового відділу Зубка П. В. та отримав його згоду.

Наказом ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту»

від 16 липня 2020 року № 84-ОС про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (стаття 147 КЗпП України).

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно з пунктом 4 статті першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Зазначені правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 572/2944/16-ц (провадження

№ 61-20505св18) та від 20 жовтня 2020 року у справі № 676/2489/19 (провадження № 61-8930св20).

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі ОСОБА_1 протягом усього робочого дня 17 червня 2020 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що згідно з відомостями Суворовського відділу поліції в м. Одесі за результатами розгляду усної заяви ОСОБА_1 йому надано відповідь (лист від 14 червня 2020 року № 39), у якій зазначено час роботи камери зберігання речових доказів та озброєння Суворовського відділу поліції. 17 червня 2020 року ОСОБА_1 отримав у слідчому відділі арештоване у рамках кримінального провадження 0000187 майно, а процедура видачі майна тривала не більше години. Установивши, що повідомлення про виклик ОСОБА_1 до слідчого відділу чи повістки до суду йому не направлялися, слідчі дії за його участі не проводились, а отже, позивач не мав процесуального обов`язку з`являтися до Суворовського відділу поліції в м. Одесі 17 червня 2020 року, суди дійшли висновку, що наведені ним причини відсутності на робочому місці протягом усього дня не є поважними у розумінні пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Відхиляючи посилання ОСОБА_1 на те, що він повідомив керівництво про свою відсутність на робочому місці, шляхом телефонного дзвінка, начальнику фінансового відділу Зубку П. В. , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що відповідно до підпункту 12 пункту 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку, працівник ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» зобов`язаний повідомляти (за можливістю - до початку робочого дня) безпосередньо керівника, у даному випадку заступника директора ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» ОСОБА_3 , або сектор кадрової роботи) про причини відсутності на роботі (за вимогою керівника - письмово), засобами телефонного чи електронного зв`язку або іншим доступним способом. Доказів на підтвердження дотримання такого порядку повідомлення про поважність причин відсутності на роботі, позивач не надав.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок Верховного Суду викладений у постанові від 02 жовтня 2019 у року у справі № 127/1778/18 (провадження № 61-45749св18) про те, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю є необґрунтованими, оскільки висновки судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається, не суперечать наведеному висновку Верховного Суду. Так, у справі, що переглядається, суди належно дослідили наявні у справі докази, в тому числі докази, надані відповідачем на спростування позовних вимог ОСОБА_1 , та дійшли обґрунтованого висновку про те, що він 17 червня 2020 року він вчинив прогул без поважних причин, що відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП є підставою для звільнення.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення відповідачем вимог статті 43 КЗпП України

В касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» не дотрималося встановленого законом порядку звільнення, передбаченого статтею 43 КЗпП України, зокрема не отримало згоди ради трудового колективу на його звільнення, а суд першої інстанції не зупинив провадження у справі для з`ясування позиції ради трудового колективу щодо зазначеного питання, що суперечить правовому висновку Верховного Суду викладеному в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №569/16928/17.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначено Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідно до статті 1 якого професійна спілка (профспілка) - це добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання).

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що легалізована в установленому законодавством порядку профспілка є громадською організацією, створеною для захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки, і здійснює свою діяльність без мети отримання прибутку.

Відповідно до пункту 10.1. статуту ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» затвердженого наказом Державної служби морського а річкового транспорту від 30 жовтня 2018 року № 111 (далі - статут) трудовий колектив підприємства становлять усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди) або інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством.

Виробничі, трудові і соціальні відносини трудового колективу з адміністрацією підприємства регулюються колективним договором (пункт 10.5. статуту).

Відповідно до пункту 1.4. колективного договору на 2019-2024 роки між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту», схваленого зборами ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» від 27 вересня 2019 року (далі - колективний договір) дія договору спрямована на забезпечення стабільності роботи підприємства та визначає соціально-економічні та правові гарантії її працівників.

Адміністрація визнає раду трудового колективу єдиним повноважним представником працівників підприємства у колективних переговорах з питань трудових відносин, соціального захисту та пільг (пункт 1.5. колективного договору).

Відповідно до пункту 8.1.2. колективного договору рада трудового колективу здійснює захист соціальних гарантій членів трудового колективу з питань зайнятості, прийому, переведення та звільнення з роботи, охорони праці, оздоровлення, надання пільг та компенсацій згідно з чинним законодавством та цим договором.

Пунктами 3.1.8., 3.1.9. Положення про Раду трудового колективу ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (далі - Положення) передбачено, що рада представляє інтереси працівників за їх дорученням під час розгляду індивідуальних трудових спорів та у колективному трудовому спорі, сприяє його вирішенню. Приймає рішення про вимогу до власника або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір (контракт) з керівництвом підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, ухиляється від участі від участі в переговорах щодо укладення або зміни трудового договору, не виконує зобов`язань за колективним договором, допускає інші порушення законодавства за колективним договором.

Відповідно до пункту 6.3. Положення звільнення членів ради, крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди ради.

Установивши, що ОСОБА_1 не є членом профспілки і членом ради трудового колективу, та що відповідно до Положення рада представляє інтереси працівників в індивідуальних та колективних спорах виключно за їх дорученням, суди попередніх інстанцій правильно вказали, що у відповідача не було обов`язку звертатися до ради трудового колективу для надання згоди на звільнення позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань позивача про виклик свідків та витребування доказів є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, третя статті 367 ЦПК України).

Таким чином, за відсутності наведених позивачем виняткових випадків за наявності яких суд апеляційної інстанції може приймати нові докази, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань

ОСОБА_1 , що не призвело до порушення принципів диспозитивності та змагальності сторін, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, суди надали вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. надали належну оцінку наявним у справі доказам та правильно застосували норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів не є необґрунтованими, оскільки фактично зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених ними обставин у справі, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам, правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 402, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 20 січня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко