КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 755/3038/21
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/297/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Мельник Ю.О.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Лободи Ірини Василівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Гончарука В.П.,

у цивільній справі № 755/3038/21 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «УКРАВТОГАЗ» НАК «Нафтогаз Україна» від 12 січня 2021 року за №07к «Про звільнення з роботи»; поновити його на посаді начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 12 січня 2021 року; стягнути з Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» НАК «Нафтогаз Україна» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 січня 2021 року по день ухвалення рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідно до наказу від 09 червня 2017 року за №75-к його було призначено на посаду начальника регіонального виробничого управління «Київатогаз» ДП «Укравтогаз» НАК Нафтогаз України» та звільнено 26 червня 2019 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, відповідно до наказу №661к «Про звільнення з роботи». Не погоджуючись зі звільненям він оскаржив його в суді і постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року його було поновлено на посаді начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» дочірнього підприємства «Укравтогаз «НАК «Нафтогаз України» з 26 червня 2019 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На виконання рішення суду 18 червня 2020 року відповідачем було видано наказ за №188к про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника РВУ «Київавтогаз». Одночасно з ознайомленням з наказом про прийняття на роботу, в цей же день відповідач ознайомив його про наступне вивільнення та запропонував вакантні посади. Підставою для ознайомлення з повідомленням про звільнення став наказ НАК «Нафтогаз України» від 23 січня 2019 року за №24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», наказу ДП Укравтогаз» від 27 березня 2019 року за №178 «Про ліквідацію структурних підрозділів» та ліквідація РВУ «Київавтогаз».

19 жовтня 2020 року його було повідомлено, що на виконання наказу НАК «Нафтогаз України» від 17 липня 2020 року за №192 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», та з врахуванням вимог наказу ДП «Укравтогаз» від 07 серпня 2020 року за №332 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз», штатний розпис підприємства приведений у відповідність із затвердженою організаційною структурою, у зв`язку з відсутністю посад керівника відокремленого структурного підрозділу, або аналогічної посади запропоновано 59 вакантних посад.

За аналогічних підстав також за повідомленням № 26 від 09 грудня 2020 року було запропоновано 70 вакантних посад, а за повідомленням № 28 від 11 січня 2021 року запропоновано 79 вакантних посад.

Згідно наказу ДП «Укравтогаз» за №07к від 12 січня 2021 року в подальшому його було звільнено з займаної посади начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач вважав, що наказ про його звільнення є незаконним та винесений в порушення вимог трудового законодавства України, оскільки відповідач не надав список всіх вакантних посад, що були на підприємстві станом з 18 червня 2020 року по 11 січня 2021 року, та не прийняв до уваги, що позивач має переважне право на залишені на роботі, оскільки від є висококваліфікованим фахівцем з досвідом керівництва, має декілька вищих освіт, а також на утримані позивача перебувають двоє малолітній дітей та дружина.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої позивач просив рішення скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосуванням норм матеріального права та неповне з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи скаргу тим, що підставою до звільнення позивача стали наказ ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 23 січня 2019 року №24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», наказ ДП «Укравтогаз» від 31 січня 2019 року №29 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз», наказ ДП «Укравтогаз» від 27 березня 2019 року №178 «Про ліквідацію структурних підрозділів, повідомлення від 18 червня 2020 року №9, повідомлення від 16 липня 2020 року №13, повідомлення від 31 липня 2020 року №15, повідомлення від 10 вересня 2020 року №17, повідомлення від 19 жовтня 2020 року №21, повідомлення від 09 грудня 2020 року №26, повідомлення від 11 січня 2021 року №28.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на те, щооскаржуваний наказ № 07к від 12 січня 2021 року «Про звільнення з роботи» був виданий на підставі наказів за 2019 рік, а не наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» від 17 липня 2020 року №192 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз» та наказу ДП «Укравтогаз» від 07 серпня 2020 року №332 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз», якими були введені нові організаційні зміни в підприємстві через які було звільнено позивача в січні 2021 року.

Зазначене також підтверджується і змістом повідомлень про які йшлося вище, де підставами до їх видачі є накази відповідача та АТ «НАК «Нафтогаз України» за 2020 рік.

Виходячи з підстав видачі оскаржуваного наказу всі вакантні посади мали пропонуватися в межах штатного розпису від 01 лютого 2019 року з подальшими змінами, а це інші посади, відтак і інші повідомлення про вакантні посади.

ДП «Укравтогаз» «НАК «Нафтогаз України» надав відзив в якому відповідач вказує, що зміни в організації виробництва і праці на підприємстві дійсно мали місце, що також підтверджується численними судовими рішеннями у інших справах. На виконання вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, позивача 18 червня 2020 року вперше було повідомлено про імовірне майбутнє вивільнення. На виконання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, працівнику одночасно із попередженням про звільнення запропоновано іншу вакантну роботу. Всього ОСОБА_1 з 18 червня 2020 року по 12 січня 2021 року отримав вісім попереджень із пропозиціями усіх вакантних посад, які існували в ДП «УКРАВТОГАЗ» на момент надання відповідного попередження: № 9 від 18 червня 2020 року, № 13 від 16 липня 2020 року, № 15 від 31липня 2020 року, № 17 від 10 вересня 2020 року, № 21 від 19 жовтня 2020 року, № 26 від 09 грудня 2020 року, № 27 від 16 грудня 2020 року, № 28 від 11 січня 2020 року. Збільшення кількості запропонованих посад обумовлене вивільненням працівників ДП «Укравтогаз» після першого попередження про звільнення. Загалом, позивачу пропонувалось близько 300 посад, як за робітничим напрямком, так і управлінські посади. Як вбачається із матеріалів справи № 755/10319/2020, єдиною бажаною посадою на підприємстві для позивача була посада заступника директора ДП «УКРАВТОГАЗ» з продажів, яка не була вакантною ані при першому скороченні, ані при скороченні, яке є предметом судового розгляду у цій справі.

У судовому засіданні позивач підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд задовольнити її в повному обсязі.

Представник відповідача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав доведеними ті обставини, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, власником або уповноваженим ним органом було дотримано всіх норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, працівникові одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонував працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а останній відмовився від запропонованих йому посад.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, і закон, який їх регулює.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що на підставі наказу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 09 червня 2017 року №75-к ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Наказом ДП «Укравтогаз» №178 від 27 березня 2019 року «Про ліквідацію структурних підрозділів» припинено діяльність регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» шляхом ліквідації.

На підставі наказу ДП «Укравтогаз « від 27 березня 2019 року №178 «Про ліквідацію структурних підрозділів», 28 березня 2019 року ДП «Укравтогаз» повідомило начальника РВУ «Кииївавтогаз» ОСОБА_1 про те, що на підставі ст. 49-2 КЗпП України, посада начальника управління виведена зі штатного розпису, у зв`язку з чим з 28 травня 2019 року позивача може бути звільнено за п.1 ст. 40 КЗпП України із займаної посади.

Відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» від 23 січня 2019 року №24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз» затверджено та введено в дію з 01 лютого 2019 року нову організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» , зобов`язано директора ДП «Укравтогаз» Ватажичина О.В. здійснити заходи щодо ліквідації відокремлених підрозділів підприємства, приведення штатного розпису підприємства у відповідність із затвердженою організаційною структурою підприємства, дотримання вимог трудового законодавства України під час комплектування працівниками нововведених посад підприємства та вивільнення працівників, посади яких будуть скорочені.

Наказом ДП «Укравтогаз» від 31 січня 2019 року № 29 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз» введено в дію з 01 лютого 2019 року нову організаційну структуру ДП «Укравтогаз», затверджено штатний розпис ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» у відповідності із затвердженою організаційною структурою та зобов`язано начальника відділу кадрів ОСОБА_3 провести перестановку працівників та переведення на вакантні посади у новостворені підрозділи, за їх згодою, з дотриманням чинного законодавства України.

Також відповідачем прийнято рішення припинити діяльність структурних підрозділів ДП «Укравтогаз», зобов`язано управління по роботі з персоналом спільно з Об`єднаною профспілковою організацією підприємства забезпечити вимоги трудового законодавства і прав працівників виробничих регіональних управлінь «Київавтогаз», «Львівавтогаз», «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» в процесі ліквідації РВУ та скорочення посад.

26 червня 2019 року наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» № 661к «Про звільнення з роботи» ОСОБА_4 було звільнено з посади начальника РВУ «Київавтогаз» у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року за наслідками апеляційного перегляду рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року по справі №759/13783/19 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Навтогаз України», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління "Київавтогаз" дочірнього підприємства "Укравтогаз "НАК "Нафтогаз України" з 26 червня 2019 року, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

18 червня 2020 року наказом НАК «Нафтогаз України» за №188-к було поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління «Київатогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 26 червня 2019 року.

Також 18 червня 2020 року позивача під підпис було ознайомлено з повідомленням про наступне вивільнення та було запропоновано перелік вакантних посад в кількості 14 одиниць.

Відповідно до наказу №332 НАК «Нафтогаз України» від 07 серпня 2020 року було введено в дію організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» у два етапи: перший етап з 1 вересня 2020 року, другий етап з 1 листопада 2020 року.

Наказом АТ «НАК «Нафтогаз Україна» від 17 липня 2020 року за №192 було затверджено організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».

Відповідно до організаційної структури ДП «Укравтогаз» затвердженої наказом НАК «Нафтогаз України» від 17 липня 2020 року за №192 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», відбулося зменшення граничної штатної чисельності працівників підприємства на 104 штатні одиниці.

19 жовтня 2020 року відповідно до повідомлення за №21 ОСОБА_1 було запропоновано 59 вільних вакансій.

09 грудня 2020 року відповідно до повідомлення за №26 позивачу було запропоновано 70 вільних вакансій.

16 грудня 2020 року відповідно до повідомлення за №27 ОСОБА_1 було запропоновано 71 вільну вакансію.

11 січня 2021 року відповідно до повідомлення №28 позивачу було запропоновано 79 вільних вакансій.

Відповідно до окремого доручення директора ДП «Укравтогаз» ОСОБА_1 було запропоновано надати заяву щодо визначення обраної посади (роботи) відповідно до запропонованих посад згідно з повідомленням від 11 січня 2021 року за №28 та отриманих затребуваних копій посадових інструкцій. Відповідь необхідно було надати до 13 год. 12 січня 2021 року.

Вказане окреме доручення позивачем було отримано 12 січня 2021 року о 10 год. 54 хв.

12 січня 2021 року ОСОБА_1 повідомив директора ДП «Укравтогаз», що йому не надано в повному обсязі на ознайомлення документи щодо яких подано заяви та не надано на ознайомлення інформацію стосовно зміни істотних умов праці зазначених в повідомленні №28 від 11 січня 2021 року, що позбавляє його можливості прийняти рішення щодо обрання посади.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 січня 2021 року ОСОБА_1 звертався з заявами на адресу роботодавця з приводу отримання та ознайомлення його з посадовими інструкціями ряду посад, заяви останнього були розглянуті та з даного приводу були надані відповіді.

12 січня 2021 року наказом №07к ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відтак, доводи апеляційної скарги, про те, що позивачу не були запропоновані усі вакантні посади, на думку колегії суддів спростовуються матеріалами справи, а саме: попередженнями № 9 від 18.06.2020, № 13 від 16.07.2020, № 15 від31.07.2020, № 17 від 10.09.2020, № 21 від 19.10.2020, № 26 від 09.12.2020, № 27 від 16.12.2020, № 28 від 11.01.2020.

Слід також зазначити, що збільшення кількості запропонованих посад обумовлене їх вивільненням.

Навіть в період часу, коли позивач перебував на лікарняному, повідомлення із вакантними посадами направлялися відповідачем на його поштову адресу. Таким чином з матеріалів справи вбачається, що відповідачем неодноразово було запропоновано ОСОБА_1 перелік вакантних посад, проте останній відмовився від них.

Беручи до уваги, що протягом майже шести місяців позивач не висловлював свою згоду на переведення на жодну із запропонованих посад та враховуючи ліквідацію РВУ «Київавтогаз» і неможливість переведення працівника на іншу вакантну посаду, колегія суддів вважає, що відповідач правомірно видав наказ про звільнення.

Пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника ( постанова Верховного Суду від 9 серпня 2017 року у справі за № 6-1264цс17).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз.1 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1, 3 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Також з доводів апеляційної скарги вбачається, що позивачем не було визначено в чому ж саме полягає порушення відповідачем процедури зміни організації праці і виробництва. Так як доцільність зміни організації праці є виключними повноваження самого підприємства відповідно до положень ст. 64 ГК України. Підприємство має самостійне право визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до матеріалів справи, про зміни організації праці позивач був вчасно та належним чином повідомлений. Також не мав переважного права на залишення на роботі перед іншими працівниками, оскільки відповідачем були звільнені також всі інші начальники ліквідованих регіональних виробничих управлінь (аналогічна посада).

Позивач на момент звільнення не був членом будь-якої діючої в ДП «Укравтогаз» профспілки, а відтак згоди профспілки на звільнення не було потрібно.

На думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги в частині того, що позивачу мали пропонуватись вакантні посади в межах штатного розпису від 01 лютого 2019 року, оскільки ст.49-2 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця пропонувати вакантні посади скорочуваному працівнику в період повідомлення про майбутнє вивільнення, а не до чи після нього.

Також у ході розгляду апеляційної скарги було задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування інформації щодо прийнятих та звільнених відповідачем працівників у період повідомлення позивача про майбутнє вивільнення. Відповідачем було надано на виконання клопотання інформацію кадрового адміністрування ДП «Укравтогаз» за період з 18 червня 2020 року по 12 січня 2021 року та містила в собі в 173 позиціях перелік посад, які пропонувалися ОСОБА_1 (дата, номер повідомлення) та підстави для не включення посади до переліку запропонованих вакантних посад. Дана інформація не містить також доказів на підтвердження того, що відповідачем була прихована інформація про наявність всіх вакантних посад з часу попередження відповідача про його вивільнення і до часу звільнення.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката Лободи Ірини Василівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя - доповідач:

Судді: