Номер провадження: 22-ц/813/1023/22
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Сегеди С.М., Комлева О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступниками якого залучені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), про визнання факту належності на праві власності частки майна та визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання факту належності на праві власності частки майна та визнання права власності на спадкове майно (а.с.3-7).

20 лютого 2019 року рішенням Київського районного суду м. Одеси відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту належності на праві власності ОСОБА_5 Ѕ частки земельної ділянки, кадастровий номер :40:017:0039, площею 0,606 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та визнання за позивачем права власності на дану Ѕ частку вищезазначеної земельної ділянки як на спадкове майно, після смерті ОСОБА_5 (а.с.104-105).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (а.с.110-112).

08 квітня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду відкрито провадження у справі (а.с.121).

07 серпня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду справу призначено до розгляду (а.с.127).

10 вересня 2019 року Одеським апеляційним судом отримано заяву ОСОБА_1 в якій вона повідомила, що відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.131-132).

12 вересня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду клопотання ОСОБА_1 задоволено. Витребувано з Київського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.135-136).

29 листопада 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду витребувано з Третьої Одеської державної нотаріальної контори відомості щодо кола спадкоємців відносно ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.148-149).

12 грудня 2019 року Одеським апеляційним судом отримано заяву ОСОБА_3 про залучення у справу в якості правонаступника (а.с.153-154).

24 грудня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Наталії Анатоліївни відомості щодо кола спадкоємців ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.161-162).

12 березня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду залучено по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту належності на праві власності частки майна та визнання права власності на спадкове майно - правонаступників ОСОБА_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.174-175).

05 листопада 2021 року Одеським апеляційним судом отримано письмові пояснення щодо заперечень на апеляційну скаргу від ОСОБА_4 . У поданих поясненнях відповідач вказує, що повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, а апеляційну скаргу вважає такою, що не підлягає задоволенню через те, що апелянтом в апеляційній скарзі наводяться такі відомості, які в суді першої інстанції нею повідомлені не були, апелянт, як вважає відповідач, не надає жодних доказів тих відомостей на які вона посилається в апеляційній скарзі, зокрема, проведення реконструкцій, наявності правовстановлюючих документів. З огляду на вказане, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання, призначене на 25 серпня 2022 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення виходив з того, що при встановленні недоведеності позовних вимог щодо встановлення факту належності ОСОБА_5 на праві власності Ѕ частки земельної ділянки, кадастровий номер :40:017:0039, площею 0,606 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , є підстави і для відмови у задоволенні позовних вимог стосовно визнання за спадкоємицею право власності на дану частку, у зв`язку із тим, що дані вимоги, як і їх обґрунтування з посиланням на право на спадщину є похідними від встановлення вищенаведеного факту. Саме тому судом не визначались і правові питання отримання спадщини, так як у відповідності до вимог ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, а згідно ч.2 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 2003 кв.м, знаходиться будинок, який розподілений між співвласниками, в наступних частках: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 належить 49/100 будинку, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - 34/100 часток, ОСОБА_5 - 17/100 часток.

Частина даної земельної ділянки у розмірі 0,606 га ( кадастровий номер :40:017:0039) згідно державного акту серії ЯЛ №726375 від 29.02.2012 року на праві спільної власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( а/с 21).

У зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 її спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та згідно свідоцтва про право на спадщину від 03.11.2017 року отримала у власність 17/100 частин домоволодіння під АДРЕСА_1 ( а/с 14). Однак згідно листа від 08.06.2017 року (а/с 20 ) нотаріус роз`яснила про неможливість видання свідоцтва про право на спадщину відносно земельної ділянки, яка надана у спільну сумісну власність спадкодавцю разом із ОСОБА_2 без визначення розміру часток.

Звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 наголошує на тому, що первинні права на частку у будинку виникли у ОСОБА_5 та у ОСОБА_2 в 1992 році саме в рівних частках, а лише згодом їх права у праві власності на будинок було змінено за рахунок реконструкції. Апелянт вважає, що вона повинна спадкувати земельну ділянку саме в розмірі Ѕ частини, а не виходячи із розміру часток у будинку.

Колегія суддів, відхиляючи вказані доводи апеляційної скарги, вказує наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.355 ЦПК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) ; майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 370 ЦК України Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом; разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Дані положення закріплено у статті 120 ЗК України.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 118 ЗК України (в редакції на час отримання акта про право власності на земельну ділянку) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Отже, судом першої інстанції вірно зазначено, що оскільки за положеннями частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за системним аналізом усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на будинковолодіння, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру відокремлених у будинковолодінні часток.

Дана правова позиція висловлена 12.10.2016 р. Верховним судом України при розгляді справи № 6-2225цс16 , і є обов`язковою для судів при розгляді аналогічних справ.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 була співвласницею житлового будинку із визначенням її частки - 17/100 домоволодіння. При отриманні у власність земельної ділянки із цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, розмір земельної ділянки повинен бути відповідним до розміру виділеної їй частки у домоволодінні. В даному випадку співвласнику земельної ділянки ОСОБА_2 на праві спільної власності із ОСОБА_6 належить 49/100 частик будинку, без визначення особистої частки ОСОБА_2 .

Тому, суд позбавлений можливості встановити розмір частки ОСОБА_2 у домоволодінні, а тому і не можливо встановити розмір часток ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у спільні сумісній власності - земельної ділянки розміром 0,606 га.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги щодо встановленої законом рівності часток співвласників є помилковими, адже зазначена презумпція рівності визначена, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Крім того, апеляційний суд наголошує, що помилковим є посилання апелянта на встановлений законом розмір часток у спільній власності, відповідно до вимог ст. 357 ЦК України , так як дана норма врегульовує визначення часток у праві спільної часткової власності, а земельна ділянка, розміром 0,606 га, знаходиться у спільної сумісної власності, без визначення розміру часток кожного співвласника.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те. що апелянтом не надано вмотивованих та обґрунтованих доводів які б спростували висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступниками якого залучені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) про визнання факту належності на праві власності частки майна та визнання права власності на спадкове майно- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 05.09.2022 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Комлева О.С.

Сегеда С.М.