Постанова

Іменем України

07 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 753/7130/20

провадження № 61-21088св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги: ОСОБА_1 та адвоката Козій Дар`ї Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року у складі судді Колесника О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Мережко М. В., адвоката Єгорова Богдана Станіславовича в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Утравні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, визнання наказів незаконними, стягнення премій, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивувала тим, що 15 лютого 2019 року її призначено на посаду директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ» (далі - Департамент).

Зазначила, що за рік її роботи в ДП «АМПУ», до призначення виконувачем обов`язківголови ДП «АМПУ» - ОСОБА_2 , жодних нарікань на виконання роботи нею чи працівниками Департаменту не було.

Претензій до роботи з боку керівництва ДП «АМПУ» не надходило, робота Департаменту за виконання особливо важливих завдань неодноразово заохочувалась преміями, доплатами та надбавками до заробітної плати за високі досягнення у праці.

Проте ДП «АМПУ» наказом від 30 березня 2020 року № 266-к її звільнило із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Зазначила, що її незаконному звільненню передувало вчинення щодо неї психологічного тиску та мобінгу, з боку виконувача обов`язків голови ДП «АМПУ» ОСОБА_2 , спрямованого на її подальше звільнення.

Це полягало у численних перевірках роботи очолюваного нею Департаменту, написанні рапортів та пояснень, цькуванні та приниженні честі і гідності працівників, створенні несприятливих умов для виконання працівниками посадових обов`язків, неодноразових образливих, з боку третьої особи, звернень особисто до неї, на нарадах, сприянні у виникненні непорозумінь між нею та головою Первинної профспілкової організації працівників ДП «АМПУ», ігноруванні досягнень працівників Департаменту, видачі наказів від 18 березня 2020 року № 18/10-АГ, відповідно до якого її дискримінаційно виселено з кабінету, від 27 березня 2020 року № 264-к «Про виконавську дисципліну», від 27 березня 2020 року № 265-к «Про зменшення розміру премії за підсумками роботи за місяць».

За відсутності законних підстав для її звільнення, після вчинення зазначених дій, спрямованих на її звільнення, та її особистого спілкування з ОСОБА_2 , 30 березня 2020 року засобами мобільного додатку «Telegram», ОСОБА_1 написала декілька заяв про надання їй відпустки, у яких він змусив її зазначити дописку «із звільненням в останній день відпустки», однак наміру звільнятись у неї не було.

Зазначила, що під тиском виконувача обов`язків голови ДП «АМПУ» ОСОБА_2 , 30 березня 2020 року подала заяву № 10-03-06-41/44 про надання їй відпустки з 31 березня 2020 року, із звільненням з роботи, в останній день відпустки - 14 квітня 2020 року, відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Через протиправні дії щодо неї з боку керівництва ДП «АМПУ» стан її здоров`я погіршився.

Під час відпустки її госпіталізували, у зв`язку з чим відкрили листок непрацездатності.

Посилається на те, що заявою від 06 квітня 2020 року повідомила ДП «АМПУ» про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, за відсутністю її волевиявлення на звільнення - відкликала та анулювала згоду на звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, про яку зазначила у заяві від 30 березня 2020 року № 10-03-06-41/44, та повідомила, що перебуває на лікуванні та відкликає заяву про виплату їй компенсації при звільненні за невикористані відпустки.

Просила ДП «АМПУ»: після надання нею листка непрацездатності продовжити їй відпустку, яка була надана їй відповідно до наказу від 30 березня 2020 року № 241; врахувати анулювання нею попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України; скасувати наказ про її звільнення від 30 березня 2020 року № 266-к; вжити дії щодо недопущення здійснення їй виплат компенсації за невикористані відпустки; вжити дії щодо надання їй додаткових соціальних відпусток відповідно до вимог законодавства; забезпечити належні умови роботи після повернення її на роботу після лікування та відпустки.

Вважає, що відповідач, порушуючи норми трудового законодавства, незаконно звільнив її під час тимчасової непрацездатності, тому наявні підстави для скасування наказу ДП «АМПУ» від 30 березня 2020 року № 266-к «Про звільнення», поновлення її на посаді директора Департаменту, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на те, що відповідач, усупереч вимог законодавства, не здійснив з нею своєчасний розрахунок, вважає, що на її користь підлягає стягненню недоотримана премія у розмірі 70 % від посадового окладу за підсумками роботи за березень 2020 року у розмірі 21 660,00 грн, премія за підсумками роботи за І-IV квартали 2019 року у розмірі 341 250,00 грн, премія за підсумками роботи за І квартал 2020 року у розмірі 97 500,00 грн.

Також вважає незаконними накази відповідача від 27 березня 2020 року № 264-к «Про виконавську дисципліну», в частині попередження директора Департаменту ОСОБА_1 про необхідність посилення контролю за строками виконання (опрацювання) документів та від 27 березня 2020 року № 265-к «Про зменшення розміру премії за підсумками роботи за місяць», відповідно до якого директору Департаменту ОСОБА_1 зменшили розмір премії за підсумками роботи за березень 2020 року на 70%, оскільки вони є дискримінаційними та порушують її трудові права.

Зазначила, що до ДП «АМПУ» 10, 30 квітня, 12, 26 травня 2020 року вона подала заяви про продовження відпустки, наданої їй наказом від 30 березня 2020 року № 241, та оригінали листків непрацездатності.

Проте, ДП «АМПУ» не нарахувало та не оплатило допомогу з тимчасової непрацездатності відповідно до поданих нею листків непрацездатності: серії АДШ № 952356 з 13 до 30 квітня 2020 року, серії АДЮ № 862221 з 04 до 09 травня 2020 року, серії АДШ № 887092 з 12 до 25 травня 2020року, серії АДШ № 952356 з 26 травня 2020 року до 19 червня 2020 року.

Вважає, що знущання та цькування з боку виконувача обов`язків голови ДП «АМПУ» ОСОБА_2 під час процедури звільнення заподіяли їй моральну шкоду, яка не може бути відшкодована лише самим фактом констатації порушення трудових прав.

Із урахуванням заяви про внесення змін до предмета позову від 01 липня 2020 року (т. 3 а. с. 1-61) просила суд:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ ДП «АМПУ» від 30 березня 2020 року № 266-к «Про звільнення».

2. Поновити її на посаді директора Департаменту з посадовим окладом згідно з штатним розписом (65 000,00 грн) та місцем роботи: місто Київ, Контрактова площа, 10-А.

3. Визнати незаконним та скасувати наказ ДП «АМПУ» від 27 березня 2020 року № 264-к «Про виконавську дисципліну» в частині попередження директора Департаменту ОСОБА_1 про необхідність посилення контролю за строками виконання (опрацювання) документів.

4. Визнати незаконним та скасувати наказ ДП «АМПУ» від 27 березня 2020 року № 265-к «Про зменшення розміру премії за підсумками роботи за місяць», відповідно до якого директору Департаменту ОСОБА_1 зменшено розмір премії за підсумками роботи за березень 2020 року на 70 %.

5. Стягнути з ДП «АМПУ» на її користь розмір недоотриманої премії в сумі 70% від посадового окладу за підсумками роботи за березень 2020 року, що становить 21 660,00 грн.

6. Стягнути з ДП «АМПУ» на її користь премії за підсумками роботи за І-IV квартали 2019 року в розмірі 341 250,00 грн.

7. Стягнути з ДП «АМПУ» на її користь премію за підсумками роботи за І квартал 2020 року в розмірі 97 500,00 грн.

8. Стягнути з ДП «АМПУ» на її користь 100 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

9. Зобов`язати ДП «АМПУ» нарахувати та сплатити на її користь допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, за листками непрацездатності: серії АДШ № 952356 з 13 до 30 квітня 2020 року, серії АДЮ № 862221 з 04 до 09 травня 2020 року, серії АДШ № 887092 з 12 до 25 травня 2020 року, серії АДШ № 952356 з 26 травня до 19 червня 2020 року.

10. Стягнути з ДП «АМПУ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 червня 2020 року до ухвалення рішення у справі із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 3 516,64 грн.

11. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Ухвалою 02 липня 2020 року Дарницький районний суд м. Києва залучив до участі у справі третю особу - ОСОБА_2 (т. 3 а. с. 106).

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 18 травня 2021 року у позові відмовив.

Суд першої інстанції врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах Верховного Суду, зокрема, щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, яких дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18), та виходив з того, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог законодавства України.

Своє рішення місцевий суд мотивував наявністю домовленості між сторонами про розірвання трудового договору за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Зазначив, що на момент видання наказу ДП «АМПУ» від 30 березня 2020 року № 266-к «Про звільнення» така домовленість діяла, про що свідчить підпис позивача про ознайомлення з цим наказом.

Уважав, що анулювання домовленості про розірвання трудового договору може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Отже, відмовитись від домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін можна лише за наявності обопільної згоди і працівника, і роботодавця.

Дійшов висновку про те, що подання позивачем заяви про анулювання угоди сторін щодо припинення трудового договору, не свідчить про наявність згоди ДП «АМПУ» про скасування такої домовленості.

Місцевий суд застосував доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої знаходиться принцип добросовісності.

Зазначив, що твердження позивача про написання заяви від 30 березня 2020 року під моральним та психологічним тиском, не знайшло підтвердження у судовому засіданні.

Дійшов висновку про те, що звільнення позивача під час тимчасової непрацездатності не є підставою для поновлення її на роботі.

Вважав, що оскільки суд відмовляє позивачу у поновленні її на роботі, позивач не має права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні, оскільки ця вимога є похідною від вимог про поновлення на роботі.

Зазначив, що наказ ДП «АМПУ» від 27 березня 2020 року № 265-к підготував уповноважений працівник, із дотриманням процедури, встановленої в локальних нормативних актах ДП «АМПУ».

Виходив з того, що виплата квартальних премій є саме додатковою пільгою працівників ДП «АМПУ», що запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників і не є обов`язковою виплатою. У локальних актах відповідача єдиною підставою для виплати квартальних премій працівникам ДП «АМПУ» визначена фінансова можливість ДП «АМПУ».

Також вважає, що наказ ДП «АМПУ» від 27 березня 2020 року № 264-к «Про виконавську дисципліну» видав виконувач обов`язків голови ДП «АМПУ» в межах повноважень, наданих йому Статутом, у зв`язку з порушенням строків виконання документів працівниками Департаменту, який очолювала сама позивач.

Цей наказ не є заходом дисциплінарного стягнення, і не свідчить про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідно до статті 147 КЗпП України.

Зазначив, що ДП «АМПУ» оплатило допомогу у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача по день звільнення, а подані нею листки непрацездатності, після звільнення відповідно до чинного законодавства відповідач не розглядав.

Вважав, що оскільки позовна вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог про скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі, у задоволенні яких слід відмовити, ця позовна вимога також не підлягає задоволенню.

Ухвалою від 28 травня 2021 року Дарницький районний суд м. Києва виправив описку, допущену в тексті вступної та резолютивної частини рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року, а саме: зазначив правильне по батькові позивача - « ОСОБА_1 », замість неправильно зазначеного - « ОСОБА_4 ».

Додатковим рішенням від 28 травня 2021 року Дарницький районний суд міста Києва стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5 000,00 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, на підставі принципів розумності та справедливості, дійшов висновку про те, що стягнення на користь третьої особи 5 000,00 грн є співмірним з роботою, проведеною адвокатом Єгоровим Б. С.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року подала апеляційні скарги.

Адвокат Єгоров Б. С. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року.

Київський апеляційний суд постановою від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року - залишив без змін.

Апеляційні скарги адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року залишив без задоволення, а додаткове рішення - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що оскаржені рішення є законними та обґрунтованими, місцевий суд ухвалив їх з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах Верховного Суду, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Крім того, залишаючи без змін додаткове рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції, врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах Верховного Суду, зокрема, які містяться у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19.

Ухвалою від 16 грудня 2021 року Київський апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, адвокати ОСОБА_2. не подавали ані попереднього розрахунку суми судових витрат, які він поніс або які очікує понести в зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, ані заяв про відшкодування судових витрат протягом строку, визначеного статтями 141, 246 ЦПК України.

У заяві про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат адвокат Єгоров Б. С. не навів обставин, які свідчили б про поважність невиконання ним своєчасно зазначених строків та вимог ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, адвокат Єгоров Б. С. в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, понесених ним у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000,00 грн.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, адвокат Єгоров Б. С. в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, у частині вирішення питання щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, і ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 90 000,00 грн витрат на правову допомогу, понесених ним у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила: скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року;

ухвалити нове судове рішенняпро задоволення у повному обсязі її позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення її на роботі, визнання наказів незаконними, стягнення премій, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахувати та оплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності відповідно до поданих підприємству листків непрацездатності, відшкодувати моральну шкоду, допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення її на роботі;

стягнути з ДП «АМПУ» на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 20 % від суми стягнутих на її користь грошових коштів у цій справі.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2022 року до Верховного Суду, адвокат Козій Д. О. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року та направити справу на новий розгляд.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 17 січня 2022 року відкрив касаційне провадження, за касаційною скаргою адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є абзац другий частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд ухвалою від 17 січня 2022 року відкрив касаційне провадження, за касаційною скаргою адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2022 року відкрив касаційне провадження, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2022 року відкрив касаційне провадження, за касаційною скаргою адвоката Козій Д. О. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У травні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

1) Касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, адвокат Єгоров Б. С. в інтересах ОСОБА_2 мотивував тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме: статті 141, 270, 263, 382 ЦПК України, при вирішенні питання щодо відшкодування на користь ОСОБА_2 20 000,00 грн витрат на правову допомогу, понесених ним у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції, та не врахував висновки, яких дійшов Верховний Суд у подібних правовідносинах з питань щодо відшкодування судових витрат.

На думку заявника, висновок суду апеляційної інстанції про те, що розподіл судових витрат, зокрема і витрат на правничу допомогу, стягується виключно на підставі заяви відповідно до статті 141 ЦПК України, є помилковим.

З огляду на пункт «в» частини четвертої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний у резолютивній частині постанови зазначити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Зазначив, що у суді першої інстанції представник третьої особи, до закінчення судових дебатів, відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України заявив про відшкодування судових витрат, понесених третьою особою на правничу допомогу. Ця заява прийнята місцевим судом, до справи приєднані докази, на підставі яких ухвалено додаткове рішення.

Послався на те, що ЦПК не містить будь-яких вимог, пов`язаних з окремою заявою про розподіл витрат у окремій інстанції.

Зазначив, що апеляційній суд, залишаючи в силі додаткове рішення місцевого суду, яким третій особі частково відшкодовані судові витрати на правничу допомогу, дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи.

У суді апеляційної інстанції інтереси третьої особи - ОСОБА_2 представляли адвокати Єгоров Б. С. та Немерцалова С. В. відповідно до договору про надання правничої допомоги від 15 червня 2020 року; повноваження адвокатів підтверджені відповідними ордерами; факт надання адвокатами правової допомоги підтверджений наявними у справі процесуальними документами під час апеляційного провадження (відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , письмові пояснення щодо відповіді на відзив ОСОБА_1 , участь у судових засіданнях 18 листопада та 07 грудня 2021 року).

Вважає, що третя особа належним чином підтвердила розмір витрат на правничу допомогу, відповідно до статті 141 ЦПК України.

Послався на те, що у постановах від 05 вересня 2019 року у справі № 826/13270/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 820/4280/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 826/13270/16, Верховний Суд звернув увагу на сутність стягнення судових витрат, яка полягає не лише у компенсації стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону утримуватись від подання безпідставних заяв, скарг, своєчасно вчинювати дії необхідні для поновлення її порушених прав та інтересів.

У постанові від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15 Верховний Суд дійшов висновку, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а тому сторона не повинна надавати докази на підтвердження обґрунтованості ринкової вартості послуг.

За умови належного підтвердження, витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли такі витрати фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені (висновок Верховного Суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20).

Крім того, звертав увагу суду касаційної інстанції на необхідність врахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах при перегляді оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції, а саме: про те, що неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з позовною заявою не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат (висновок Верховного Суду у постановах від 29 березня 2018 року у справі № 907/357/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18); суд не наділений повноваженнями, а відповідно - не вправі зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи (висновок Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2019 року у справі № 922/619/18).

2) Касаційну скаргу на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року адвокат Єгоров Б. С. в інтересах ОСОБА_2 подав лише у частині вирішення питання щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Вважає, що оскаржені судові рішення, у частині відшкодування судових витрат на правову допомогу, які понесені ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, є незаконними, необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

По-перше, на думку заявника, суди не здійснили юридичної оцінки всіх фактичних обставин справи, а лише обмежились посиланням на норми права, не зазначили мотивів та підстав прийняття чи відхилення аргументів сторін, що суперечить висновку Верховного Суду у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 щодо обґрунтованості судового рішення.

По-друге, суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо стягнення судових витрат, зокрема у постановах від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 826/13270/16, від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19, від 08 квітня 2019 року у справі № 922/619/18.

По-третє, звернув увагу суду касаційної інстанції на необхідність врахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах при перегляді оскаржених судових рішень у постановах від 29 березня 2018 року у справі № 907/357/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18, від 08 квітня 2019 року у справі № 922/619/18.

3) Касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року ОСОБА_1 мотивувала наступним.

Щодо вирішення позову по суті.

Усупереч вимогам статті 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Так, на її думку, суд апеляційної інстанції неправильно застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у подібних правовідносинах щодо підстав звільнення за угодою сторін, у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16.

Крім того, фактично проігнорував той факт, що сама по собі згода відповідача задовольнити прохання позивача про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України; своєю заявою від 06 квітня 2020 року про відкликання заяви від 30 березня 2020 року та про анулювання домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін позивач засвідчила відсутність її згоди на звільнення.

Вважає, що апеляційний суд не врахував висновок Верховного Суду, викладений у подібних правовідносинах, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 487/5015/16-ц, відповідно до якого згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення не означає, що трудовий договір може бути припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, якщо сторони не досягли домовленості про припинення трудового договору саме з цієї підстави (за угодою сторін).

Зазначила, що суд апеляційної інстанції фактично проігнорував той факт, що заява від 30 березня 2020 року № 10-03-06-41/44 ані юридично, ані фактично не свідчить про досягнення між сторонами згоди на звільнення працівника за угодою сторін, досягнутого 30 березня 2020 року (пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

Посилається на те, що виконувач обов`язків голови ДП «АМПУ» ОСОБА_2 не мав повноважень погоджувати заяви та підписувати накази, оскільки 30 березня 2020 року перебував у відрядженні у м. Одеса.

Вважає, що суд апеляційної інстанції, не звернув увагу на той факт, що наказ ДП «АМПУ» від 30 березня 2020 року № 266-к «Про звільнення» не набрав чинності.

Наполягає, що у своїй заяві від 06 квітня 2020 року вона заявила про анулювання попередньої домовленості сторін про припинення договору за угодою сторін, тобто за відсутністю її волевиявлення на звільнення.

Вважає, що законодавством не заборонено вчинення відповідних дій, тому враховуючи відкликання нею свого підпису та згоди, вчиненої нею на ксерокопії наказу про звільнення від 30 березня 2020 року № 266-к, на її думку, що свідчить виключно про відсутність її волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін.

На її думку, Верховний Суд не висловлював висновку про застосування норм права у подібних правовідносинах, за умови неможливості відкликання працівником свого підпису про ознайомлення та згоди, вчиненої на ксерокопії наказу про звільнення, який не набрав чинності.

У постанові від 28 травня 2020 року у справі № 664/242/19 Верховний Суд дійшов висновку, що у позивача не було вільного волевиявлення, яке відповідало б її волі та дійсному наміру звільнитися із займаної посади з власної ініціативи, а зміст підписаної нею заяви не відповідає її волі та бажанню припинити роботу, оскільки в момент написання позивачем заяви про звільнення не було досягнуто домовленості про звільнення працівника саме за його власним бажанням. Отже, таке звільнення було незаконним.

Зазначила, що суд апеляційної інстанції проігнорував той факт, що заява на звільнення написана позивачем під тиском виконувача обов`язків голови ДП «АМПУ» ОСОБА_2 , отже, не існувало її власного бажання на звільнення.

Вважає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки зазначеним фактам, тому, на її думку, оскаржена постанова суду апеляційної інстанції прийнята усупереч висновку Верховного Суду у постанові від 28 травня 2020 року у справі № 664/242/19.

Посилається, що у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 495/9926/18 Верховний Суд дійшов висновку, що позивач обов`язково повинна повідомляти відповідача про відкликання раніше поданої заяви про звільнення або про перенесення дати звільнення. Аргументи позивача про написання нею заяви про звільнення із займаної посади під тиском відповідача повинні бути підтверджені відповідними доказами.

Вважає, що суд апеляційної інстанції фактично проігнорував той факт, що у справі містяться докази, а саме скріншоти її переписки з ОСОБА_2 30 березня 2020 року у мобільному додатку «Telegram», які підтверджують здійснення ним на неї тиску та засвідчують його неправомірні дії.

Наполягає, що вона повідомила відповідача про відкликання раніше поданої заяви про звільнення та про перенесення останнього дня відпустки заявами від 06, 10, 30 квітня, 12, 26 травня та 30 червня 2020 року.

Таким чином, відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 495/9926/18, нею надано суду достатньо доказів, які підтверджують здійснення стосовно неї тиску з боку ОСОБА_2 , вчинення ним неправомірних дій та порушення ним трудового законодавства. Крім того, вважає, що надані докази судами належним чином не досліджені.

У постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 127/10361/18 Верховний Суд дійшов висновку, що видання значної кількості наказів, якими виносяться догани, працівники відсторонюються від посади, призначаються перевірки виконання службових обов`язків розцінюються судом, як тиск на працівника.

На її думку, суди не врахували зазначеного висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, оскільки на підтвердження тиску з боку ОСОБА_2 , позивач зазначила про проведення стосовно неї та працівників очолюваного нею Департаменту численних перевірок, написання нескінченних пояснень, створення ним несприятливих для неї умов для роботи, про що свідчать, зокрема, наказ від 18 березня 2020 року № 18/10-АГ «Про внесення змін до наказу ДП «АМПУ» від 05 травня 2017 року № 124 «Про закріплення службових приміщень адміністративної будівлі ДП «АМПУ» за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1, за структурними підрозділами апарату управління ДП «АМПУ» (із змінами)», наказ від 27 березня 2020 року № 264-к «Про виконавську дисципліну», наказ від 27 березня 2020 року № 265-к «Про зменшення розміру премії за підсумками роботи за місяць».

Крім того, цей висновок Верховного Суду спростовує висновок судів попередніх інстанцій про те, що вона не надала достатніх доказів на підтвердження вчинення стосовно неї психологічного тиску з боку ОСОБА_2 щодо написання нею заяви про звільнення від 30 березня 2020 року не з власної волі.

У постанові від 15 липня 2020 року у справі № 733/498/17 Верховний Суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до суду чи компетентних органів із заявами чи скаргами про порушення роботодавцем законодавства про працю стосовно неї, як працівника. Строк/термін, протягом якого позивач повинен звернутися до відповідних органів із заявою, у постанові Верховного Суду не визначений.

На її думку, зазначений висновок Верховного Суду спростовує твердження суду апеляційної інстанції в оскарженій постанові про те, що звернення нею до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172 КК України, після значного проміжку часу з дня написання нею під тиском керівництва заяви про звільнення, а надалі і відкликання своєї заяви на звільнення, не може бути доказом її незаконного звільнення. Крім того, цей доказ місцевий суд не оцінював, а суд апеляційної інстанції не надав йому належної оцінки.

У постанові від 27 січня 2021 року у справі № 501/1928/18 Верховний Суд дійшов висновку про те, що не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Порушення відповідачем вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, може бути усунуто судом шляхом зміни дати звільнення позивача.

Рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 встановило, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Цей висновок Конституційного Суду України узгоджується із постановами Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 320/7991/16, від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17.

Зазначила, що, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 дійсно звільнили під час тимчасової непрацездатності, але проігнорував сформульовану у законодавстві заборону на звільнення та не усунув порушення прав позивача шляхом зміни дати звільнення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18дійшла висновку про те, що продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбувається автоматично, є обов`язком роботодавця, для виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку (тобто про наявність листа непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву.

Відсутність заяви від працівника щодо продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тим більше не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин.

Працівник, який належним чином повідомив роботодавця про волевиявлення щодо продовження відпустки на період, що йде безпосередньо за днем припинення тимчасової непрацездатності, про наявність листка непрацездатності чи надав останньому листок непрацездатності, скористався своїм правом щодо продовження щорічної відпустки.

У разі відсутності у роботодавця можливості продовжити відпустку він може скористатися правом відкликання працівника з відпустки, якщо для цього існують законодавчо встановлені підстави.

Вважає, що суд апеляційної інстанції проігнорував той факт, що відповідач мав в обов`язковому порядку автоматично продовжити ОСОБА_1 відпустку, надану наказом від 30 березня 2020 року № 241, враховуючи її тимчасову непрацездатність, засвідчену належним чином.

Посилається на те, що після подання нею оригіналів листків непрацездатності, внаслідок продовження щорічної відпустки, наданої їй наказом від 30 березня 2020 року № 241, останній день відпустки з 14 квітня 2020 року має бути перенесено на 25 червня 2020 року (з урахуванням святкових днів), тому вона має право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, що виникла у період перебування її у відпустці, тобто у період її роботи у ДП «АМПУ».

Дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18.

Посилається на те, що, відмовляючи у позові у частині визнання незаконним наказу відповідача від 27 березня 2020 року № 265-к «Про зменшення розміру премії за підсумками роботи за місяць», відповідно до якого позивачу зменшили розмір премії за підсумками роботи за березень 2020 року на 70%, та стягнення на її користь із відповідача недоотриманих премій, суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах: від 01 листопада 2018 року у справі № 520/4972/17-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 243/10392/16-ц, від 09 вересня 2019 року у справі № 174/780/16-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 520/7043/17, від 05 травня 2020 року у справі № 316/2292/18, від 16 червня 2020 року у справі № 462/303/17, від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 757/1997/20-ц, та не правильно встановив фактичні обставини справи, не надав належної оцінки доказам наданих позивачем на підтвердження цих позовних вимог.

На її думку, суд апеляційної інстанції проігнорував факт постійного приниження позивача ОСОБА_2 у присутності колективу, неправомірного відрядження її до міста Рені, здійснення більше семи перевірок її роботи, факт примусу до наднормової роботи, яка не оплачувалась, виселення її з кабінету, створення умов та психологічного тиску, які сприяли її незаконному звільненню, що свідчить не тільки про порушення трудового законодавства, а і про заподіяння їй моральних страждань.

Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 та висновки Верховного Суду у постановах від 04 листопада 2019 року у справі № 335/13631/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц, вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у даній справі не встановлено порушення прав ОСОБА_1 при звільненні з боку роботодавця ДП «АМПУ», а тому позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню за їх безпідставністю.

Щодо витрат відшкодування судових витрат на правову допомогу

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Вважає, що суд апеляційної інстанції фактично проігнорував висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 про те, що не подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, є підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат.

Зазначила, що у порушення вимог ЦПК України, до пояснень третьої особи від 08 вересня 2020 року (перша заява по суті) не подано попереднього розрахунку суми судових витрат, що взагалі не врахували суди попередніх інстанцій.

4) Касаційна скарга на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, подана адвокатом Козій Д. О. в інтересах ОСОБА_1 , містить аргументацію щодо помилкового застосування судами попередніх інстанцій низки норм матеріального та порушення процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, неналежної оцінки доказів, неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах по суті трудового спору та у частині відшкодування судових витрат на правову допомогу, яка є повністю подібною аргументації касаційної скарги ОСОБА_1 .

Відзиви на касаційні скарги

У травні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, в якому просила суд залишити її без задоволення, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити третій особі - ОСОБА_2 у відшкодуванні судових витрат на правову допомогу.

У травні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, в якому просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржену ухвалу - без змін.

У червні 2022 року ДП «АМПУ» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, в якому просило суд залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

У червні 2022 року адвокат Єгоров Б. С. в інтересах ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, в якому просив суд залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

У липні 2022 року адвокат Єгоров Б. С. в інтересах ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу адвоката Козій Д. О. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, в якому просив суд залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 призначена на посаду директора Департаменту.

Відповідно до рапорту начальника управління документального супроводу Пелех М. Є. від 28 лютого 2020 року № 221/10-р, вибірковий аналіз дотримання у січні 2020 року Інструкції з діловодства у ДП «АМПУ», виявив порушення строків виконання документівпрацівниками ДП «АМПУ», зокрема і працівниками Департаменту - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , керівником якого є позивач.

З метою дотримання вимог Інструкції з діловодства ДП «АМПУ» видало наказ від 27 березня 2020 року № 264-к «Про виконавську дисципліну», яким попередило про необхідність посилення контролю за строками виконання (опрацювання) документів, встановленими законодавством України або внутрішніми нормативними документами ДП «АМПУ» або визначеними керівництвом, у підпорядкованих структурних підрозділах, підлеглими працівниками, їх керівниками, зокрема і директором Департаменту - ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 112, 113).

За рапортом начальника Управління з питань запобігання та виявлення корупції Москаля Д. П. від 02 березня 2020 року № 239/10-р встановлено чисельні факти ненадання протягом 2019 - січня 2020 року Департаментом на перевірку та візування проектів наказів з кадрових питань на відповідність вимогам антикорупційного законодавства, наявності корупційних ризиків та візування їх уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції апарату управління ДП «АМПУ».

Так, за 2019 рік 89 % наказів з кадрових питань не завізовані уповноваженою особою з питань запобігання і протидії корупції апарату управління з причини їх ненадання на візування. За січень 2020 року - 90%.

Відповідно до підпункту 3 пункту 9 розділу 5 положення про Департамент, що затверджене наказом ДП «АМПУ» від 04 липня 2019 року № 124/10, директор Департаменту зобов`язаний виконувати вимоги Антикорупційної програми ДП «АМПУ».

Проте, у порушення вимог Антикорупційної програми ДП «АМПУ», Департамент вибірково (11 %) надавав накази з кадрових питань та документи на перевірку, візування їх уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції апарату управління ДП «АМПУ».

ОСОБА_1 щодо цього надала пояснення.

Відповідно до пункту 11 розділу 15 Положення про Департамент директор Департаменту несе, серед іншого, персональну відповідальність за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, що передбачені цим Положенням; за невиконання наказів і розпоряджень голови ДП «АМПУ» в межах, визначених законодавством про працю.

З урахуванням інформації, що міститься у рапорті від 02 березня 2020 року № 239/10-р, поясненнях працівника, виявлено тривале неналежне виконання (невиконання) директором Департаменту ОСОБА_1 її посадових обов`язків, зокрема в частині невиконання вимог Антикорупційної програми, що діє в ДП «АМПУ».

На підставі рапорта від 02 березня 2020 року № 239/10-р, Положення про преміювання за місяць та квартал працівників апарату управління ДП «АМПУ», з метою запобігання корупційних ризиків, наказом ДП «АМПУ» від 27 березня 2020 року № 265-к «Про зменшення премії за підсумками роботи за місяць», за неналежне виконання (невиконання) посадових обов`язків, передбачених Положенням про Департамент, а також неналежну організацію роботи в частині виконання завдань, покладених безпосередньо на Департамент, та невиконання вимог Антикорупційної програми, що діє в ДП «АМПУ», ОСОБА_1 зменшено розмір премії за підсумками роботи за березень 2020 року на 70 % (т. 1 а. с. 109, 110).

Наказ ДП «АМПУ» від 27 березня 2020 року № 265-к розроблений працівником, за дорученням виконувача обов`язків голови ДП «АМПУ», із дотриманням процедури, встановленої в локальних актах ДП «АМПУ».

У пункті 3.3.5 Колективного договору Адміністрація зобов`язалася проводити виплати, передбачені пунктами 3.3.1-3.3.4 Договору, залежно від фінансових можливостей ДП «АМПУ», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, що передбачені законодавством України.

Згідно з Положенням про преміювання за підсумками роботи за місяць та квартал працівників апарату управління ДП «АМПУ» преміювання працівників апарату управління ДП «АМПУ» за основним результатом діяльності проводиться за підсумками роботи ДП «АМПУ» за місяць та за квартал.

За І-IV квартали 2019 року та за I квартал 2020 року накази про преміювання ДП «АМПУ» не видавались, отже, премія працівникам апарату управління - не нараховувалась.

ОСОБА_1 30 березня 2020 року за вх. № 10-03-06-41/44 на ім`я виконувача обов`язків голови ДП «АМПУ» ОСОБА_2 подала заяву про надання їй щорічної відпустки, тривалістю 15 календарних днів, з 31 березня 2020 року до 14 квітня 2020 року, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, та звільненням з роботи в останній день відпустки 14 квітня 2020 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (т. 1 а. с. 113).

У заяві від 30 березня 2020 року вх. № 10-03-06-41/45 ОСОБА_1 просила виплатити їй при звільненні компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку як жінці, яка працює і має двох дітей до 15 років, компенсацію за 2019 рік та за 2020 рік, а також компенсацію за дні невикористаної відпустки (т. 1 а. с. 114).

Наказом від 30 березня 2020 року № 266-к «Про звільнення» ДП «АМПУ» звільнило ОСОБА_1 з займаної посади 14 квітня 2020 року за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Департамент бухгалтерського обліку отримав доручення виплатити компенсацію за 7 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку в кількості 20 календарних днів, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, за 2019 рік та за 2020 рік, провести з ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

Зазначений наказ видано на підставі заяви ОСОБА_1 від 30 березня 2020 року за вх. № 10-03-06-41/44.

Із копії цього наказу вбачається, що ОСОБА_1 з ним ознайомилася і погодилася, що засвідчила своїм підписом 30 березня 2020 року (т. 1 а. с. 71).

Наказом від 30 березня 2020 року № 241 «Про надання відпустки» ДП «АМПУ» надало ОСОБА_1 щорічну відпустку строком на 15 календарних днів з 31 березня 2020 року до 14 квітня 2020 року включно (за період роботи 15 лютого 2019 року - 14 лютого 2020 року) з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення (т. 1 а. с. 111).

На ім`я виконувача обов`язків голови ДП «АМПУ» ОСОБА_2 . 06 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву, у якій повідомила, що хворіє; заявила про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; за відсутністю її волевиявлення, зазначила про відкликання, тобто анулювання згоди на звільнення відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, про яку вона зазначила у заяві від 30 березня 2020 року за вх. № 10-03-06-41/44 (т. 1 а. с. 142-145).

З 01 до 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 хворіла, що підтверджується листком непрацездатності № 862208 (т. 3 а. с. 75).

ДП «АМПУ» листом від 14 квітня 2020 року № 1271/10-03-06/Вих. повідомило позивача про те, що вона відповідно до поданої нею заяви від 30 березня 2020 року, наказом від 30 березня 2020 року № 266-К звільнена 14 квітня 2020 року за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін); направило розрахунковий листок про нараховані суми, належні працівникові при звільненні та просило прибути її до Департаменту для здійснення процедури остаточного оформлення документів та отримання трудової книжки (т. 1 а. с. 75).

Відповідно до розрахункового листка за квітень 2020 року ОСОБА_1 отримала 94 949,28 грн компенсації за 27 днів відпустки (т. 1 а. с. 76).

ДП «АМПУ» направило ОСОБА_1 лист від 14 квітня 2020 року № 1271/10-03-06/Вих. на її особисту електронну пошту та засобами поштового зв`язку за адресою її реєстрації.

17 квітня 2020 року ОСОБА_1 отримала зазначений лист у поштовому відділенні за адресою її реєстрації та на електронну пошту, що підтвердила у позовній заяві (т. 1 а. с. 25).

ДП «АМПУ» листом від 06 травня 2020 року № 1581/10-03-06/Вих. повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для задоволення її заяви від 06 квітня 2020 року, оскільки сторони досягли згоди про звільнення та жодна із сторін не може її скасувати в односторонньому порядку (т. 3 а. с. 152).

ОСОБА_1 отримала допомогу по тимчасовій непрацездатності, відповідно до листка непрацездатності серії АДЮ № 862208, за період з 01 до 10 квітня 2020 року, від ДП «АМПУ» у розмірі 9 897,35 грн (5 днів) та за рахунок Фонду соціального страхування України у розмірі 10 897,35 грн (5 днів).

Згідно з листком непрацездатності серії АДШ № 952356, за період з 13 до 30 квітня 2020 року, ОСОБА_1 отримала допомогу по тимчасовій непрацездатності, за 13 та 14 квітня 2020 року (її останні робочі дні, перед звільненням) у розмірі 4 358,94 грн від ДП «АМПУ» та за 13 днів від Фонду соціального страхування України у розмірі 28 333,11 грн.

Унаслідок звільнення ОСОБА_1 з 15 квітня 2020 року, листки непрацездатності серії АДЮ № 86221 за період тимчасової непрацездатності з 04 до 09 травня 2020 року, серії АДШ № 887092 за період тимчасової непрацездатності з 12 до 25 травня 2020 року, серії АДШ № 952655 за період тимчасової непрацездатності з 26 травня до 19 червня 2020 року (т. 3 а. с. 72, 73, 74), ДП «АМПУ» не розглядались.

ОСОБА_1 29 квітня 2020 року звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172 КК України (т. 2 а. с. 191).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року є абзац другий частини другої статті 389 ЦПК України.

Підставою для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Підставою для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року є пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Підставою для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Козій Д. О. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року є пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

1) Касаційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року підлягають задоволенню частково.

2) Касаційна скарга адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року не підлягає задоволенню.

3) Касаційна скарга адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, у частині вирішення питання щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

І. Стосовно розгляду спору по суті

Щодо дати припинення трудових відносин

Доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах про те, що суд апеляційної інстанції встановив, що позивач дійсно звільнена під час тимчасової непрацездатності, проте проігнорував законодавчу заборону на таке звільнення і не усунув порушення прав позивача шляхом зміни дати звільнення, отже, не врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18 і Верховного Суду, висловлені у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 501/1928/18, знайшли підтвердження у справі.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що звільнення ОСОБА_1 відбулося під час тимчасової непрацездатності, яка настала під час перебування у відпустці.

Проте, суди обмежилися лише констатацією цього факту, зазначивши, що ця обставина не є підставою для поновлення на роботі і відмовили у задоволенні позовних вимог у частині визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та зобов`язання нарахувати та сплатити допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за листками непрацездатності з 13 до 30 квітня 2020 року, з 04 до 09 травня 2020 року, з 12 до 25 травня 2020 року, з 26 травня до 19 червня 2020 року.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки вони дійшли їх унаслідок помилкового застосування норм матеріального права та без врахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18 і Верховного Суду у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 501/1928/18.

Згідно із частиною першою статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Пункт 1 частини другої статті 11 цього Закону визначає, що щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У Рішенні Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі № 3-425/2018(6930/18) за конституційною скаргою особи щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України міститься висновок про застосування цієї норми права у подібних відносинах.

У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначив, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові відносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Застосування згаданих норм права перебувало також предметом перегляду Верховним Судом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18дійшла висновку про те, що продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбувається автоматично, є обов`язком роботодавця, для виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку (тобто про наявність листа непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву.

Відсутність заяви від працівника щодо продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тим більше не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин.

Працівник, який належним чином повідомив роботодавця про волевиявлення щодо продовження відпустки на період, що йде безпосередньо за днем припинення тимчасової непрацездатності, про наявність листка непрацездатності чи надав останньому листок непрацездатності, скористався своїм правом щодо продовження щорічної відпустки.

У разі відсутності у роботодавця можливості продовжити відпустку він може скористатися правом відкликання працівника з відпустки, якщо для цього існують законодавчо встановлені підстави.

Проте, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на факт повідомлення позивачем про тимчасову непрацездатність, подання нею заяв про продовження відпустки у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, що настала під час відпустки від 06 квітня 2020 року та 22 квітня 2020 року (т. 1 а. с. 131-145).

Також суди не звернули уваги на обов`язок відповідача автоматично продовжити ОСОБА_1 відпустку, що надана наказом від 30 березня 2020 року № 241 у зв`язку із настанням тимчасової непрацездатності та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав нарахувати та сплатити допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за листками непрацездатності з 13 до 30 квітня 2020 року, з 04 до 09 травня 2020 року, з 12 до 25 травня 2020 року, з 26 травня до 19 червня 2020 року.

Отже, доводи касаційних скарг про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18, є обґрунтованими.

Крім того, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України). Аналіз положень частини третьої статті 40 КЗпП України свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 39 постанови від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) дійшла висновку, що в разі порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Отже, наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача.

Подібних за змістом висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15, від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 320/7991/16 (провадження № 61-36022св18).

Проте суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, обмежившись висновком про те, що звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності не є підставою для поновлення її на роботі.

Отже, доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах, про те, що суд апеляційної інстанції, дослідивши, що позивача дійсно було звільнено під час тимчасової непрацездатності, проігнорував сформульовану у законодавстві заборону на звільнення та не усунув порушення прав позивача шляхом зміни дати звільнення, не врахував висновок Верховного Суду у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 501/1928/18, є обґрунтованими.

Суди попередніх інстанцій встановили, що у день звільнення - 14 квітня 2020 року позивач хворіла, надалі її тимчасова непрацездатність продовжувалась, що підтверджено листками непрацездатності серії АДЮ № 86221 за період з 04 до 09 травня 2020 року, серії АДШ № 887092 за період з 12 до 25 травня 2020 року, серії АДШ № 952655 за період з 26 травня до 19 червня 2020 року (т. 3 а. с. 72, 73, 74).

Із 20 червня 2020 року, з огляду на належні заяви і повідомлення про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 , її відпустка є автоматично подовженою на невідбуті 12 днів до 29 червня 2020 року.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про необхідність виправлення допущеного відповідачем порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, шляхом зміни дати звільнення позивача на перший робочий день після закінчення відпустки з 14 квітня 2020 року на 30 червня 2020 року.

Щодо виплати допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у повному обсязі за весь час тимчасової непрацездатності

Абзац другий частини першої стаття 19 Закону України від 23 вересня 1999 року№ 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон України № 1105-XIV) визначає, що право громадян на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності виникає з настанням страхового випадку лише в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

За змістом абзаців першого та другого частини другої стаття 22 Закону України № 1105-XIVу редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що листок непрацездатності оплачується не по день звільнення, а за весь період до відновлення працездатності або встановлення МСЕК інвалідності незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності. Кількість листків непрацездатності, які підлягатимуть оплаті, має визначатися за принципом, що вони видані за одним страховим випадком, який настав у період роботи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про оплату допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що допомога у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю підлягає виплаті лише за ті страхові випадки, що трапилися до дати звільнення позивача 14 квітня 2020 року.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України під час тимчасової непрацездатності, яка настала у період відпустки.

Отже, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у пункті 39 постанови від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) в разі порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

За таких обставин усі страхові випадки, за якими позивач надала спірні листки непрацездатності, трапилися під час перебування сторін у трудових стосунках, тому підлягають до прийняття і оплати.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України № 1105-XIV матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначаються та надаються за основним місцем роботи (діяльності).

З огляду на абзаци перший та другий частини третьої статті 30 Закону України № 1105-XIV, рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою-підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 отримала допомогу по тимчасовій непрацездатності, за 13 та 14 квітня 2020 року (її останні робочі дні, перед звільненням) у розмірі 4 358,94 грн від ДП «АМПУ» та за 13 днів від Фонду соціального страхування України у розмірі 28 333,11 грн, згідно з листком непрацездатності серії АДШ № 952356, за період з 13 до 30 квітня 2020 року.

З підстав того, що ОСОБА_1 з 15 квітня 2020 року звільнена, ДП «АМПУ» не розглядало подані нею після дати звільнення інші листки непрацездатності.

Між тим, звільнення позивача під час тимчасової непрацездатності, що настала у період відпустки з вимогами частини 3 статті 40 КЗпП України, частиною першою статті 3 та пунктом 1 частини другої статті 11 цього Закону України «Про відпустки» не узгоджується.

За таких обставин позовні вимоги про зобов`язання нарахувати і сплатити у повному обсязі допомогу у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю за період із 13 квітня до 19 червня 2020 року є законними і обґрунтованими.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення місцевого суду і постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ДП «АМПУ» нарахувати та сплатити на її користь у допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, за листками непрацездатності: серії АДШ № 952356 з 13 до 30 квітня 2020 року, серії АДЮ № 862221 з 04 до 09 травня 2020 року, серії АДШ № 887092 з 12 до 25 травня 2020 року, серії АДШ № 952356 з 26 травня до 19 червня 2020 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Щодо решти позовних вимог ОСОБА_1 :

У справі, що переглядається, відмовляючи у позові у частині поновлення на роботі, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував висновки щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, яких дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18) та виходив з того, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог законодавства України.

Зазначив, що подання позивачем заяви про анулювання угоди сторін щодо припинення трудового договору, не свідчить про наявність згоди ДП «АМПУ» про скасування такої домовленості та свідчить про недобросовісність її поведінки, що суперечить доктрині non concedit venire contra factum proprium.

Вважав, що аргументи ОСОБА_1 про те, що заяву від 30 березня 2020 року вона написала під моральним та психологічним тиском, не знайшли підтвердження у судовому засіданні.

Дійшов висновку про те, що звільнення позивача під час перебування її тимчасової непрацездатності не є підставою для поновлення на роботі.

Виходив з того, що оскільки суд відмовив позивачу у поновленні на роботі, вона не має права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідної вимоги від вимоги про поновлення на роботі.

Посилався на те, що наказ від 27 березня 2020 року № 265-к видав уповноважений працівник ДП «АМПУ» із дотриманням процедури, встановленої в локальних актах ДП «АМПУ».

Зазначив, що виплата квартальних премій є саме додатковою пільгою працівників ДП «АМПУ», яка запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників і не є обов`язковою виплатою. У локальних актах відповідача єдиною підставою для виплати квартальних премій працівникам ДП «АМПУ» визначена фінансова спроможність ДП «АМПУ».

Дійшов висновку про те, що наказ ДП «АМПУ» від 27 березня 2020 року № 264-к «Про виконавську дисципліну» видав виконувач обов`язків голови ДП «АМПУ» в межах повноважень, наданих йому Статутом, у зв`язку з порушенням строків виконання документів працівниками Департаменту, який очолювала позивач.

Наказ не є заходом дисциплінарного стягнення і не свідчить про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідно до статті 147 КЗпП України.

Дійшов висновку про те, що оскільки позовна вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог щодо скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі, у задоволенні яких слід відмовити, ця позовна вимога також не підлягає задоволенню.

Колегія суддів із такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується, враховуючи наступне.

Під час вирішення справи суд має, насамперед, визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює та правильно її застосувати.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що між сторонами виник спір про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Аналіз актуальної судової практики свідчить про те, що Верховний Суд неодноразово висловлював висновки щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України у подібних правовідносинах.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Щодо позовних вимог про скасування наказу ДП «АМПУ» від 30 березня 2020 року за № 266-к «Про звільнення» та поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту.

Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18) дійшов наступних висновків щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі.Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Пункт 8 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом першим статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Велика Палата Верховного Суду від зазначених висновків щодо застосування пункту 1 статті 36 КЗпП України не відступала.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу ДП «АМПУ» від 30 березня 2020 року за № 266-к «Про звільнення» та поновлення її на посаді директора Департаменту, суди попередніх інстанцій, надали належну оцінку наявним у справі доказам, правильно застосували норми матеріального права з урахуванням вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, правильно застосували до зазначених правовідносин висновки Верховного Суду, які висловлені у постановах від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18).

Установивши, що позивач 30 березня 2020 року подала власноруч написану заяву про звільнення за угодою сторін в останній день відпустки з 14 квітня 2020 року, про що свідчить її листування із виконувачем обов`язків голови ДП «АМПУ» ОСОБА_2. засобами мобільного додатку «Telegram» (т. 1 а. с. 158-165) та не довела, що ця заява подана внаслідок вчинення на неї тиску з боку роботодавця, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Погодження умов звільнення між працівником та роботодавцем у дистанційному режимі, шляхом листування через мобільний додаток «Telegram», не свідчить про порушення вимог пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Відкликання згоди на звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України ОСОБА_1 у заяві від 06 квітня 2020 року свідчить лише про суперечливу поведінку позивача щодо попередньо погоджених з роботодавцем умов звільнення.

Доктрина заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) ґрунтується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), яка базується на принципі добросовісності.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), висновки щодо застосування якої містяться, зокрема і у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у подібних правовідносинах щодо підстав звільнення за угодою сторін у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16, є неприйнятними.

У справі, на яку послалися заявники, як на приклад неоднакового застосування норми права, Верховний Суд України, фактично підтвердив позицію судів щодо правомірності звільнення позивача, висловившись про те, що анулювати домовленість між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 487/5015/16-ц, у постанові від 28 травня 2020 року у справі № 664/242/19, у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 495/9926/18, у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 495/9926/18, у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 127/10361/18, у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 733/498/17, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, оскільки у цих судових рішеннях Верховного Суду встановлені обставини, відмінні від тих, які встановлені в судових рішеннях суду у справі, що переглядається.

Ці обставини викладені самими заявницями при посиланні на ці постанови у касаційній скарзі, з детальним аналізом обставин, змісту, правовідносин.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм матеріального права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але за різних фактичних обставин, не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Посилання у касаційних скаргах ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах щодо не врахування судами попередніх інстанцій судової практики Верховного Суду про те, що заявники надали достатньо доказів, які підтверджують здійснення стосовно неї тиску з боку ОСОБА_2 , вчинення ним неправомірних дій та порушення ним трудового законодавства, не знайшли свого підтвердження та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться за межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Щодо доводів касаційних скарг про те, що Верховний Суд не висловлював висновку про застосування норм права у подібних правовідносинах, за умови неможливості відкликання працівником свого підпису про ознайомлення та згоди вчиненої на ксерокопії наказу про звільнення, який не набрав чинності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Із справи відомо, що оскаржений наказ про звільнення, виданий повноважною посадовою особою ДП «АМПУ», належних доказів того, що цей наказ не набрав чинності, у справі немає.

Ознайомлення позивача із ксерокопією оскарженого наказу про звільнення не свідчить про порушення трудового законодавства при звільненні, не може бути підставою для скасування попередньої домовленості між працівником та роботодавцем щодо умов звільнення.

Відмінність фактичних обставин справи, яка розглядається, у порівнянні з фактичними обставинами справ, щодо застосування, зокрема пункту 1 статті 36 КЗпП України, у подібних правовідносинах, які висловлені Верховним Судом, за відсутності різних підходів судів до вирішення подібної правової проблеми з такими ж фактичними обставинами не є підставою для висловлення висновку у цьому випадку.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності у висловленні висновку Верховного Суду щодо застосування норм права із порушеного питання.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Наведене передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться за межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що решта доводів касаційних скарг ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ДП «АМПУ» від 27 березня 2020 року № 264-к «Про виконавську дисципліну» в частині попередження директора Департаменту ОСОБА_1 про необхідність посилення контролю за строками виконання (опрацювання) документів, про визнання незаконним та скасування наказу ДП «АМПУ» від 27 березня 2020 року № 265-к «Про зменшення розміру премії за підсумками роботи за місяць», про стягнення з ДП «АМПУ» на її користь премій

У постанові Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 520/4972/17-ц, на яку посилалися заявниці, як на приклад неоднакового застосування норми права, позивач оспорював накази ДП «АМПУ» у частині встановлення 1 % преміювання та нарахування йому премії, які, на його думку, суперечили положенням пунктів 1, 3, 4, 7, 8, 9, 12 додатку 9 до Колективного договору ДП «Адміністрація морських портів України».

У постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 243/10392/16-ц, на яку посилалися заявниці, як на приклад неоднакового застосування норми права, між роботодавцем та працівником виник спір про повернення безпідставно набутих коштів.

У постанові Верховного Судувід 09 вересня 2019 року у справі № 174/780/16-ц, на яку посилалися заявниці, як на приклад неоднакового застосування норми права, позивач оскаржив наказ роботодавця про застосування дисциплінарне стягнення у вигляді догани, у зв`язку з чим позбавлений премії за місяць, та просив стягнути на його користь невиплачену премію за місяць.

Постановою Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 520/7043/17 касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року залишено без задоволення, а судові рішення, якими було відмовлено у позові, - залишено без змін.

У цій справі, на яку посилалися заявниці, як на приклад неоднакового застосування норми права, позивач оскаржила накази ДП «АМПУ» від 22 лютого 2017 року № 127-к «Про виплату одноразової винагороди за підсумками роботи за 2016 рік працівникам апарату управління ДП «АМПУ», в частині здійснення розрахунку її винагороди із застосуванням розміру посадового окладу фахівця без категорії станом на 01 листопада 2016 року; наказ ДП «АМПУ» від 28 квітня 2017 року № 460-к «Про преміювання працівників апарату управління ДП «АМПУ» за підсумками роботи за березень 2017 року», в частині встановлення їй 1 % розміру преміювання; наказ ДП «АМПУ» від 31 травня 2017 року № 579-к «Про преміювання працівників апарату управління ДП «АМПУ» за підсумками роботи за квітень 2017 року» в частині встановлення їй 1 % розміру преміювання; просила стягнути з ДП «АМПУ» на її користь заробітну плату у виді безпідставно та неправомірно зниженого розміру одноразової винагороди за підсумками роботи за 2016 року у сумі 137 676,07 грн, заробітну плату у виді безпідставно та неправомірно зниженого розміру щомісячної премії за березень 2017 року в сумі 121 422,00 грн та заробітну плату у виді щомісячної премії за квітень 2017 року в сумі 129 800,00 грн.

У справі, на яку посилалися заявниці, як на приклад неоднакового застосування норми права, Верховний Суд погодився із висновком судів про те, що оспорені позивачем накази відповідач видав із урахуванням позиції трудового колективу, профспілкового комітету первинної профспілкової адміністрації працівників ДП «АМПУ» та адміністрації підприємства, отже, підстав для визнання їх незаконними та скасування, а також доплати премій і винагороди немає.

У постанові Верховного Судувід 05 травня 2020 року у справі № 316/2292/18, на яку посилалися заявниці, як на приклад неоднакового застосування норми права, позивач оскаржив наказ роботодавця про оголошення догани.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 462/303/17, на яку посилалися заявниці, як на приклад неоднакового застосування норми права, предметом касаційного перегляду було питання щодо правомірності звільнення позивача із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18-ц, на яку посилалися заявниці, як на приклад неоднакового застосування норми права, колегія суддів підтвердила висновки, викладені у наведеній вище постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 520/7043/17.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 757/1997/20-ц, на яку посилалися заявниці, як на приклад неоднакового застосування норми права, касаційну скаргу задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Предметом касаційного перегляду у справі було дотримання судами встановленого статтею 117 КЗпП України механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Аналізуючи доводи касаційних скарг, ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах, щодо не врахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає їхнеприйнятними, оскільки у наведених, як приклад неоднакового застосування норми права, судових рішеннях Верховного Суду, встановлені обставини, відмінні від тих, які встановлені в судових рішеннях суду у справі, що переглядається.

Доводи касаційних скарг у частині вирішення судами зазначених позовних вимог не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

Згідно із статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Доводи касаційних скарг про ігнорування судом апеляційної інстанції факту постійного приниження її ОСОБА_2 у присутності колективу, неправомірного відрядження її до міста Рені, здійснення більше семи перевірок її роботи, факт примусу до наднормової роботи, яка не оплачувалась, виселення її з кабінету, створення умов та психологічного тиску, які сприяли її незаконному звільненню, що свідчить не тільки про порушення трудового законодавства, а і про заподіяння їй моральних страждань, зводяться до переоцінки доказів та не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів у частині вирішення цих позовних вимог.

Враховуючи викладене, інші доводи касаційних скарг про неврахування висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, висновків Верховного Суду у постановах від 04 листопада 2019 року у справі № 335/13631/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц є неприйнятними.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Наведене передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Колегія суддів вважає, що судовий захист і часткове задоволення позовних вимог, зміна дати у наказі про звільнення та нарахування і виплата допомоги з тимчасової непрацездатності будуть достатньою сатисфакцією ОСОБА_1 за допущену відповідачем недбалість при її звільненні.

Отже, підстав для відшкодування моральної шкоди у зв`язку із недотриманням норм трудового законодавства у справі немає.

Решта доводів касаційних скарг ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. не спростовує висновків судів попередніх інстанцій, зводиться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі.

Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

ІІ. Щодо витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» ЄСПЛ зазначив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI визначив, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, ЦПК України передбачив такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавець принципово по новому визначив роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

На підставі пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Як убачається із частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (висновкиВерховного Суду у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19)).

У постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Із справи відомо, що Дарницький районний суд м. Києва від 18 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «АМПУ», за участю третьої особи - ОСОБА_2 , про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, визнання наказів незаконними, стягнення премій, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовив.

У судовому засіданні 18 травня 2021 року адвокат ОСОБА_2 - Єгоров Б. С. заявив клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу (т. 5 а. с. 202).

Відповідна заява подана адвокатом Єгоровим Б. С. 24 травня 2021 року (т. 5 а. с. 221 - 238).

Витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 15 червня 2020 року, укладеним між ОСОБА_2 та АО «Адвокатська компанія «Альфа-Лігал» в особі директора Єгорова Б. С., додатковою угодою від 17 серпня 2020 року № 2 до договору про надання правничої допомоги від 15 червня 2020 року, докладним описом наданих послуг від 19 травня 2021 року, актом про надання правничої допомоги від 19 травня 2021 року за договором про надання правничої допомоги від 15 червня 2020 року.

ОСОБА_1 26 травня 2021 року надіслала до суду заперечення на заяву про відшкодування судових витрат третій особі (т. 5 а. с. 239-240а).

Посилаючись на судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах та рішення Європейського Суду з прав людини, просила, враховуючи її матеріальний стан, утримання нею двох малолітніх дітей, критерії реальності, розумності адвокатських послуг, відмовити у задоволенні заяви адвоката Єгорова Б. С.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, зокрема і враховуючи висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, якого дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19, на підставі принципів співмірності, розумності та справедливості, дійшов висновку про те, що стягнення на користь третьої особи 5 000 грн є співмірним з роботою, проведеною адвокатом Єгоровим Б. С.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій, з огляду на фактичні обставини цієї справи, дійшли правильного висновку щодо часткового задоволення клопотання адвоката третьої особи про відшкодування судових витрат за розгляд справи у суді першої інстанції.

Такий висновок судів попередніх інстанцій не суперечить висновкам Верховного Суду щодо стягнення судових витрат, зокрема, у постановах від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 826/13270/16, від 08 квітня 2019 року у справі № 922/619/18.

Отже, доводи касаційної скарги адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 щодо неврахування висновків щодо застосування норм права Верховного Суду у постановах, зазначених вище, є неприйнятними.

Разом з тим, колегія суддів не може взяти до уваги аргументи касаційної скарги адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 щодо неврахування висновків щодо застосування норм права Верховного Суду у постановах від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19, від 29 березня 2018 року у справі № 907/357/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18.

Аналіз зазначених постанов свідчить про те, що фактичні обставини у справі, яка переглядається та наведених справах - різні, оскільки у них клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не заявлялось.

Колегія суддів не бере до уваги посилання адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на те, що всупереч висновку Верховного Суду у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 рішення судів є невмотивованими.

Не згода адвоката Єгорова Б. С. з мотивуванням судових рішень не свідчить про його відсутність.

Крім того, колегія суддів вважає неприйнятним посилання ОСОБА_1 на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, оскільки у цій справі вирішувалось клопотання позивача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.

Аналізуючи доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах, колегія суддів вважає за необхідне, звернути увагу заявників на висновки Верховного Суду у постановах від 10 грудня 2020 року № 922/3812/19, від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, від 08 квітня 2021 року у справі № 905/716/20, від 31 березня 2021 року, згідно з якими у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Отже, подача попереднього розрахунку суми судових витрат на більш пізніх стадіях не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат.

Таким чином, доводи касаційних скарг Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року не знайшли свого підтвердження у справі.

На думку Верховного Суду, у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій сторонам надали вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків суду.

ІІ. Щодо витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, виходив з того, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, адвокати ОСОБА_2. не подавали ані попереднього розрахунку суми судових витрат, які він поніс або які очікує понести в зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, ані заяв про відшкодування судових витрат протягом строку, визначеного статтями 141, 246 ЦПК України.

У заяві про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат адвокат Єгоров Б. С. не навів обставин, які свідчили б про поважність невиконання ним своєчасно зазначених строків та вимог ЦПК України.

Колегія суддів погодилася із таким висновком.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Під час розгляду справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 916/24/18 зазначив, зважаючи на положення про те, що суд апеляційної та касаційної інстанцій має вирішувати питання щодо розподілу судових витрат, здійснених у зв`язку з переглядом справи, Верховний Суд дотримується позиції, що особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були понесені.

Із справи відомо, що адвокат Єгоров Б. С. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, після розгляду його апеляційної скарги по суті - 09 грудня 2021 року (т. 7 а. с. 198-218).

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, будь-яких заяв чи клопотань від адвокатів, які представляли інтереси ОСОБА_2 щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частин першої-другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відмовляючи у задоволенні заяви адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції з підстав не подання апеляційному суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, суд апеляційної інстанції діяв у межах дискреції та повноважень, наданих йому частиною другою статті 134 ЦПК України, і висновок цього суду чинному законодавству не суперечить.

Отже, доводи касаційної скарги адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме: статей 141, 270, 263, 382 ЦПК України, при вирішенні питання щодо відшкодування на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, понесених ним у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000,00 грн, є неприйнятними.

Крім того, не знайшли свого підтвердження і доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, яких дійшов Верховний Суд у правовідносинах з питань щодо відшкодування судових витрат у постановах від 05 вересня 2019 року у справі № 826/13270/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 820/4280/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 826/13270/16, від 09 квітня 2019 року у справі № 826/2689/15, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20, у постановах від 29 березня 2018 року у справі № 907/357/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18, від 08 квітня 2019 року у справі № 922/619/18, оскільки у наведених справах компенсація витрат на правову допомогу здійснювалась з огляду на дотримання заявником порядку вчинення необхідних процесуальних дій.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Верховний Суд вважає, що касаційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року підлягають частковому задоволенню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права оскаржені судові рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про нарахування та оплату ДП «АМПУ» на користь позивача допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 15 квітня до 19 червня 2020 року підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Крім того, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність виправлення допущеного відповідачем порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України шляхом зміни дати звільнення позивача, з 14 квітня 2020 року на 30 червня 2020 року.

У решті рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції Верховний Суд залишає без змін.

Касаційну скаргу адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у частині вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Касаційну скаргу адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання позову, апеляційної та касаційних скарг ОСОБА_1 та її адвокат Козій Д. О. сплатили судовий збір у розмірі 3 368,20 грн (місцевий суд), 12 189,75 грн (суд апеляційної інстанції), 5 434,00 грн (Верховний Суд), а тому з урахування того, що касаційну скаргу задоволено частково, з ДП «АМПУ» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 099,20 грн.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги адвоката Єгорова Б. С. в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотання ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу

Касаційна скарга ОСОБА_1 та адвоката Козій Д. О. в її інтересах містить клопотання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі задоволення її касаційної скарги, у якому заявники просять стягнути з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 20 % від суми, стягнутих на її користь грошових коштів у цій справі.

Враховуючи те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, лише в частині однієї із десяти заявлених вимог, а саме про зобов`язання ДП «АМПУ» нарахувати та оплатити на користь позивача допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 15 квітня до 19 червня 2020 року, за відсутністю стягнутих фактично грошових сум, зазначене клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та адвоката Козій Дар`ї Олександрівни в її інтересах на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту по роботі з персоналом апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» відповідно до пункту 6 статті 36 КЗпП України, з 14 квітня 2020 року на 30 червня 2020 року.

Скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» нарахувати та сплатити на користь позивача відшкодування допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 15 квітня до 19 червня 2020 року, у цій частині, ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Зобов`язати Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»нарахувати та сплатити на користь ОСОБА_1 допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за листками непрацездатності: серії АДШ № 952356 з 13 до 30 квітня 2020 року, серії АДЮ № 862221 з 04 до 09 травня 2020 року, серії АДШ № 887092 з 12 до 25 травня 2020 року, серії АДШ № 952356 з 26 травня до 19 червня 2020 року в установленому законом порядку.

У решті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Касаційну скаргу адвоката Єгорова Богдана Станіславовича в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у частині вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції залишити без задоволення.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у частині вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції залишити без змін.

Касаційну скаргу адвоката Єгорова Богдана Станіславовича в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 099,20 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук