ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/27558/21

Провадження № 22-ц/4820/1606/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю відповідача, представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про виселення з житлового приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Стефанишина С.Л. від 10 серпня 2022 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з вказаним позовом до відповідача, посилалася на те, що вона є співвласником ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 є співвласником ј частини цієї ж квартири.

ОСОБА_2 , її онук, на період встановлення над ним опіки, тобто до повноліття, був зареєстрований в зазначеній квартирі. До встановлення опіки над онуком, останній проживав в АДРЕСА_2 , яка в подальшому продана його матір`ю.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20.01.2003 року задоволено позов заступника прокурора м. Хмельницького в інтересах малолітнього ОСОБА_2 та позбавлено ОСОБА_4 і ОСОБА_5 батьківських прав щодо їх малолітнього сина ОСОБА_2 , стягнуто аліменти на її користь на утримання внука ОСОБА_2 в розмірі ј всіх видів заробітку.

Після досягнення повноліття відповідач продовжує проживати в її квартирі та створює неможливі умови для проживання. Він ніде не працює, не сплачує комунальні послуги, живе за її рахунок, поводить себе неадекватно, погрожує їй фізичною розправою, кидається з ножем, ходить по квартирі без нижньої білизни, не пускає її в туалет, зачиняє двері, знищує її майно, створює для неї неможливі умови проживання. Відповідач перестав бути членом її сім`ї.

За період з 01.01.2015 року по цей час ОСОБА_2 притягувався неодноразово до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 51 КУпАП.

За період з 30.10.2021 року по 08.11.2021 року згідно даних ІПНП за викликом її дочки ОСОБА_3 надійшло до поліції 7 повідомлень з приводу неадекватної поведінки, що підтверджується інформаційною довідкою.

Позивачка є людиною похилого віку, стан здоров`я її погіршився, відповідач продовжує агресивну поведінку та продовжує створювати їй неможливі умови проживання в квартирі.

Посилаючись на ст. 391 ЦК України, норми глави 32 « Право користування чужим майном» ЦК України, з метою усунення перешкод у реалізації її права власника, просила виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.08.2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як незаконне, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та задовольнити її позов. Вважає хибним висновок суду про те, що реєстрація в її квартирі онука ОСОБА_2 дала можливість стати йому членом її сім`ї. Після настання повноліття онук ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, оскільки він ніде не працював, не сплачував комунальні платежі, постійно жив за рахунок пенсії, постійно створював нестерпні умови проживання, провокує конфліктні ситуації.

У неї з онуком відсутній спільний бюджет, вони ніколи не вели спільного господарства, відповідач періодично проживає у своїх співмешканок, знаходиться на її утриманні, вживає наркотичні засоби, є наркозалежним.

Хибним вважає висновок суду про те, що відповідач ОСОБА_2 є членом її сім`ї.

Заходами впливу поліції до ОСОБА_2 був терміновий заборонний припис кривдника від 22.12.2021 року, який не скасований. Після внесення цього термінового заборонного припису ОСОБА_2 продовжив свою негативну поведінку щодо неї.

У постанові Хмельницького апеляційного суду від 27.06.2022 року встановлено систематичність вчинення ОСОБА_2 відносно нього домашнього насильства. ОСОБА_2 не заперечував наявності систематичних конфліктів з родичами за місцем проживання потерпілої. Проте суд не взяв цього до уваги, вказавши про несистематичність порушень поведінки ОСОБА_2 , не взяв до уваги постанову Хмельницького апеляційного суду від 27.06.2022 року.

На її думку, до цих правовідносин застосуванню підлягають положення статей 391 ЦК України та глави 2 «Право користування чужим майном» ЦК України. Суд не взяв до уваги порушення відповідачем правил співжиття, що порушуються її законні права та інтереси власника.

У відзиві ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення як безпідставну, а рішення суду - без змін. Зазначає, що судом обґрунтовано взято до уваги баланс інтересів сторін, враховуючи, що у нього немає іншого житла та він перебуває у вкрай важкому матеріальному становищі, а втрата житла без надання іншого житлового приміщення ще більше ускладнить його становище. Ініціатором неприязних стосунків в сім`ї є ОСОБА_3 , яка намагається будь-якими способами позбавити його права користування житлом. ОСОБА_3 ініціює звернення до правоохоронних органів, створюючи штучні конфлікти в родині, знаючи про те, що він не має іншого житла. При цьому в матеріалах справи не міститься жодної заяви ОСОБА_1 щодо звернення до правоохоронних органів на його неправомірні дії. Посилання апелянта на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

В засіданні апеляційного суду представниця апелянтки підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.

Відповідач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, встановлено, що ОСОБА_1 є співвласницею 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , її донька, є співвласницею ј частини цієї ж квартири.

Відповідно до довідки №Т-03-56699 від 11.11.2021 року ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 31.01.1994 року.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 17.02.2022 року у справі № 686/30488/21 позивачці ОСОБА_1 відмовлено у встановленні обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25.06.2022 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач вселився і зареєстрований в квартирі позивачки як член її сім`ї. Сам факт припинення сімейних відносин з позивачкою як власницею квартири не позбавляє його права користування займаним приміщенням. Позивачка не довела, що відповідач неодноразово, систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство, порушує правила співжиття, тому підстави для його виселення за відсутності в нього іншого житла відсутні.

Так, згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Водночас згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. (ст. 3 СК України).

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з статтею 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Суд першої інстанції правильно констатував, що відповідач, будучи неповнолітнім, вселився в житло позивачки як член її сім`ї (її підопічний на підставі рішення суду).

Після досягнення повноліття ОСОБА_2 дійсно перестав бути членом сім`ї позивачки, оскільки вони не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом і не мають спільних прав та обов`язків.

Разом з тим, за змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України факт припинення сімейних відносин з позивачкою як власницею квартири не позбавляє його права користування займаним приміщенням.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач систематично вчиняє щодо позивачки домашнє насильство, порушує правила співжиття, не ґрунтуються на достатніх та допустимих доказах.

Так, в матеріалах справи наявна лише постанова Хмельницького апеляційного суду від 25.06.2022 року у справі № 686/4820/376/22, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Вказаною постановою встановлено, що 27.11.2021 року близько 17 год., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1 , він вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно бабусі ОСОБА_1 - виражався нецензурною лайкою та погрожував їй фізичною розправою.

Водночас у справі відсутні докази щодо наявності інших фактів домашнього насильства відповідача щодо позивачки та притягнення його до відповідальності. Посилання ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_3 на систематичність таких дій відповідача, наведені в постанові Хмельницького апеляційного суду від 25.06.2022 року, не є достатнім доказом на підтвердження цієї обставини.

Згідно повідомлення управління ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_3 зверталася у в період з 30.10.2021 року по 08.11.2021 року згідно даних ІПНП 7 разів з приводу неадекватної поведінки відповідача, проте відсутні відомості про рішення, прийняті за цими зверненнями.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 1 статті 406 ЦК України визначено підстави припинення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст. 406 ЦК).

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (ч.4 ст.406 ЦК).

Згідно з статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який можу бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен із яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

За відсутності у відповідача іншого житла, доказів систематичності його неправомірної поведінки щодо позивачки, втручання у право відповідача на повагу до права на житло шляхом його виселення не буде пропорційним, а отже, й легітимним заходом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 жовтня 2022 року.

Судді

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк