ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2022 року м. Чернівці

справа № 727/6652/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Перепелюк І.Б., Височанської Н.К.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа : Акціонерне товариство «Кредобанк» про визнання права власності на спільне майно подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 серпня 2022 року (головуючий у 1 інстанції Калмикова Ю.О.),-

В С Т А Н О В И В :

08 серпня 2022 року на адресу Шевченківського районного суду м. Чернівці надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа : Акціонерне товариство «Кредобанк» про визнання права власності на спільне майно подружжя.

Разом із позовною заявою подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «MINI COOPER S COUNTRYMAN» 2016 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб см., VIN НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 15 лютого 2022 року, шляхом заборони розпорядження і відчуження ним, та накласти арешт на квартиру площею 44,7 кв.м. в тому числі житлова 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та зареєстрована за ОСОБА_2 23 вересня 2019 року, шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цієї квартири.

В обґрунтування вимог про забезпечення позову зазначав, що після розірвання шлюбу між ними не було досягнуто домовленості щодо поділу спільного майна подружжя, відтак він змушений звернутися до суду за захистом прав шляхом визнання Ѕ частки власності на вказане майно.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/696/22

Вказував, що з інтернет-ресурсів йому стало відомо, що відповідачка ОСОБА_2 намагається відчужити зареєстроване на неї спільне майно подружжя, а саме спільний автомобіль. У ході розгляду справи про визнання зазначеного вище майна спільною сумісною власністю та його поділ існує реальна загроза, що ОСОБА_2 може самостійно розпорядитись спірною квартирою та автомобілем до ухвалення рішення у справі, що в свою чергу, може утруднити в майбутньому його виконання.

Негативним наслідком неналежного забезпечення позову при поділі майна подружжя є можливість реалізації спірного майна під час вирішення спору, що призведе до затягування розгляду справи, оскільки буде виникати необхідність залучати до участі у справі нових власників та пред`являти нові позовні вимоги.

Посилаючись на норми права зазначав, вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та автомобіль є достатнім, розумним та спів мірним заходом і не порушує збалансованості інтересів сторін, створить належні умови для виконання в подальшому можливого рішення суду у справі, а також ефективного захисту і поновлення порушених прав заявника.

Просив суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «MINI COOPER S COUNTRYMAN» 2016 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб см., VIN НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 15 лютого 2022 року, шляхом заборони розпорядження і відчуження ним, та накласти арешт на квартиру площею 44,7 кв.м. в тому числі житлова 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та зареєстрована за ОСОБА_2 23 вересня 2019 року, шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цієї квартири.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.08.2022 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати як таку, що суперечать нормам матеріального та процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги про забезпечення позову в повному обсязі.

Доводи скарги обґрунтовує тим, що майно, на яке він просить визнати за ним право власності набуте у період їхнього з відповідачкою шлюбу за сімейні кошти подружжя, проте право власності на нього оформлено на колишню дружину. Рішенням суду їхній шлюб було розірвано, однак домовленості щодо поділу майна подружжя між ними досягнуто не було, внаслідок чого він звернувся до суду за захистом свого права.

Зазначає, що йому відомо, що відповідачка через інтернет-ресурси намагається відчужити зареєстроване на неї спільне майно подружжя, а саме автомобіль марки «MINI COOPER S COUNTRYMAN».

Не обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання позитивного для нього рішення суду, оскільки у разі відчуження відповідачкою майна, на яке він просить накласти арешт, у подальшому йому прийдеться визнавати недійсними зазначені правочини, застосовувати наслідки недійсності правочину. Поряд з цим, нові власники майна правомірно будуть посилатись на те, що вони є добросовісними набувачами майна і не могли передбачити того, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, так як відповідачка зараз не перебуває у шлюбі, а право власності в офіційних реєстрах оформлено саме на ОСОБА_2 ..

Також вказує, що застосування таких заходів забезпечення позову буде пропорційним та не порушить прав відповідачки, оскільки у разі якщо остання не мала намір відчужити таке майно, то відповідно накладення арешту не вплине на її права та інтереси, тим паче, що накладення арешту не передбачає обмеження відповідачки на користування та володіння, не обмежує чи унеможливлює доступ до нього, а спрямоване на тимчасове позбавлення ОСОБА_2 лише правомочності розпорядження таким майном шляхом його продажу, передання в заставу тощо.

Щодо тверджень суду першої інстанції про те, що арешт на майно слід накладати в межах ціни позову, то такі є необґрунтованими, оскільки автомобіль та квартира є неподільними речами, накладення арешту на їх частину є неможливим.

Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 серпня 2022 року та задовольнити його заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржувана ухвала є законною, оскільки заявником в належний спосіб не доведено її наміру продати транспортний засіб, який зареєстрований на праві власності за нею, який є її подарунком. Накладення арешту на автомобіль призведе до того, що вона не зможе повноцінно ним користуватися а також такий спосіб є не співмірний.

Щодо арешту на квартиру, то вказує, що така квартира була придбана за час шлюбу і ризик відчуження особисто нею немає, з огляду на те, що ця квартира була придбана за умови, що у ній буде проживати їхня малолітня дитина. Наразі вона робить ремонт у цій квартирі, оскільки це є новобудова тому нею вкладено у цей ремонт вже більше половини вартості цієї квартири на час укладення договору щодо участі у будівництві квартири. Ствердно вказує, що у них немає спору щодо поділу спільного майна подружжя та його часток, оскільки вони в добровільному порядку все вирішили.

Крім того, вказує, що ОСОБА_1 , звертаючись із заявою щодо забезпечення позову повинен не тільки заявляти про забезпечення позову, але вказати у своєму клопотанні свої пропозиції щодо зустрічного забезпечення, оскільки таке забезпечення, а саме арешт транспортного засобу тягне за собою певні збитки з її боку, оскільки вона не зможе реалізувати своє право, а саме будуть існувати обмеження користування автомобілем.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів відчуження спірного майна та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду не надано. Суд прийшов до висновку, що у даному випадку способом забезпечення позову могло бути накладення арешту на майно в межах ціни позову.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада

2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), і підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя.

Звертаючись до суду із вимогою про забезпечення позову ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що за час шлюбу із відповідачкою ним придбано зокрема автомобіль та квартиру, та після розірвання шлюбу між ними не було досягнуто згоди щодо добровільного поділу спільного майна подружжя, тому він змушений звернутися до суду за захистом свого права шляхом визнання за ним Ѕ частки власності на спільне майно. З інтернет ресурсів йому стало відомо, що відповідачка намагається відчужити зареєстрований на неї автомобіль, у зв`язку із чим просив застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру на автомобіль.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків (пункт 4Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Як убачається із матеріалів справи, предметом заявленого ОСОБА_1 , позову є визнання права власності на спільне майно подружжя.

З огляду на викладене та враховуючи характер заявлених позивачем позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Як на підставу заяви про забезпечення позову позивач посилається на можливість відповідачки відчужити за нею спільне майно подружжя, що підтверджується зокрема відомостями із інтернет-ресурсів про продаж транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції щодо відмовив задоволенні заяви про забезпечення позову.

В заяві про забезпечення позову та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить забезпечити позов, шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «MINI COOPER S COUNTRYMAN» 2016 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб см., VIN НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 15 лютого 2022 року, шляхом заборони розпорядження і відчуження ним, та накласти арешт на квартиру площею 44,7 кв.м. в тому числі житлова 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та зареєстрована за ОСОБА_2 23 вересня 2019 року, шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цієї квартири.

Однак з такими вимогами колегія суддів погоджується частково, оскільки накладення арешту на майно та заборона вчиняти певні дії - це два різні способи забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженні майном.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Враховуючи предмет спору, а також те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, - колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, а саме щодо заборони ОСОБА_2 вчиняти дії по відчуженню квартири АДРЕСА_2 , та заборони відчуження автомобіля марки «MINI COOPER S COUNTRYMAN» 2016 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб см., VIN НОМЕР_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що співмірним, необхідним і достатнім заходом забезпечення позову у спірних правовідносинах є вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії по відчуженню квартири АДРЕСА_2 , та заборони відчуження автомобіля марки «MINI COOPER S COUNTRYMAN» 2016 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб см., VIN НОМЕР_1 , до вирішення справи по суті.

Такі висновки суду узгоджуються із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19.

Колегія суддів виходить з того, що вжиті заходи забезпечення позову у даному випадку спрямовані виключно на обмеження суб`єктивних прав відповідача, як власника рухомого та нерухомого майна, щодо вчинення дій з можливого його відчуження.

На думку суду, заборона вчинення дій щодо відчуження спірного майна є видом забезпечення позову, передбаченим статтею 150 ЦПК України, і відповідає предмету позову та, водночас, вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що законодавством визначено не тільки необхідність забезпечення прав та інтересів позивача, а так само й недопущення необґрунтованого або надмірного обтяження прав відповідача

Враховуючи, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, колегія суддів враховуючи розумність, обґрунтованість вимог заявника, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а також вважає за необхідне частково задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії як власнику, щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_2 , та розпорядження автомобілем марки «MINI COOPER S COUNTRYMAN» 2016 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб см., VIN НОМЕР_1 ., а саме щодо відчуження квартири та транспортного засобу.

Такий вид забезпечення позову як заборона відчужувати нерухоме майно, не перешкоджає відповідачу у вільному володінні та користуванні власним майном.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 серпня 2022 року постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного майна.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 серпня2022 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

В порядку забезпечення позову заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії як власнику, щодо відчуження транспортного засобу марки «MINI COOPER S COUNTRYMAN» 2016 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб см., VIN НОМЕР_1 , та квартири АДРЕСА_3 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Виконання ухвали доручити Центру надання адміністративних послуг м. Чернівці (м.Чернівці, вул.Героїв Майдану, 7), Територіальному сервісному центру 7341 по обслуговуванню м. Чернівці (м. Чернівці вул. Руська, 248 М).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 15 вересня 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

Н.К. Височанська