КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/1737/21 Головуючий у суді І інстанції Машкевич К.В.
Провадження № 22-ц/824/2934/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що він на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц, яким з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу у розмірі 1 261 188,00 грн та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн, в період з 23 січня 2015 року по 21 жовтня 2015 року включно передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 160 000,00 грн та 1 840,00 доларів США, що підтверджується відповідними розписками останньої.

В рамках виконавчого провадження № 45278482, відкритого 4 листопада 2014 року на підставі зазначеного рішення суду, 22 травня 2018 року позивач подав до Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві заяву про долучення до матеріалів цього провадження документів - розписок, виданих відповідачем, якими засвідчено факт передачу стягувачу в період з 6 лютого 2015 року по 11 листопада 2016 року грошових коштів на загальну суму 808 352,00 грн.

На запити державних виконавців щодо підтвердження даної інформації в письмовому вигляді ОСОБА_2 надала відповідь, яка надійшла до відділу 30 серпня 2018 року та в якій вказано, що розрахунок між сторонами на суму 808 352,00 грн відповідач не підтверджує, надані документи не відповідають реальній ситуації, а після детальної звірки вона повідомить по результат.

Позивач вказав, що така поведінка відповідача суперечить добросовісності, будь-яких інших правовідносин між ними не існує, тому відповідач має повернути грошові кошти як безпідставно набуті відповідно до вимог статті 1212 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 160 000,00 грн та у розмірі 1 840,00 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що за наявних в матеріалах виконавчого провадження № 45278482 письмових заперечень відповідача про отримання нею безпосередньо від позивача готівкових грошових коштів на виконання рішення у справі № 754/8797/14-ц зазначені кошти набуті нею безпідставно та підлягають поверненню позивачу, який позбавлений можливості захистити своє порушене право в інший спосіб, ніж ним обраним при зверненні до суду. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції протиправно вдався до перегляду рішення Деснянського районного суду міста Києва від 6 серпня 2014 року в частині суми грошових коштів, що підлягає стягненню та здійснення її обрахунку в іноземній валюті - доларах США, а також необґрунтовано застосував правові позиції Верховного Суду, які буди викладені не у подібних правовідносинах. Крім того, в матеріалах справи відсутній документ, з якого б слідувало, що ОСОБА_1 має борг перед відповідачем у розмірі 42 000,00 дол. США, а наданий ОСОБА_2 документ без назви, складений 13 вересня 2010 року, не містить відомостей, умов і ознак договору позики та не підтверджує наявність на день ухвалення оскаржуваного рішення такої суми боргу. У свою чергу позивачем доведено недобросовісність набувача - ОСОБА_2 і відповідно факт безпідставного збагачення з її сторони, що є підставою для задоволення позовних вимог в розумінні положень статті 1212 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачпросить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків.

Свої заперечення мотивує тим, що позивач зобов`язаний повернути їй саме ту грошову суму боргу, яку він отримав, а не її гривневий еквівалент по курсу долара США відносно до гривні, який існував станом на день ухвалення рішення від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц, адже судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у справі № 373/2054/16-ц. Оскільки за умовами договору між сторонами фактично у позику були передані долари, про що зазначено в розписці, за змістом якої позичальник також повинен повернути долари, і відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національній валюті чи в її еквіваленті, то суд зробив обґрунтований висновок, що поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання) за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Відповідач зазначила, що позивач повернув їй частину боргу на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року тільки по одній розписці від 21 жовтня 2015 року в сумі 100 000,00 грн, що складало еквівалент 4 350,00 доларів США, а по іншим наданим розпискам він повертав їй борг за розпискою на суму 42 000,00 доларів США, яка наявна в матеріалах справи. Відтак, грошове зобов`язання відповідача за умовами договору виникло і існує до повного його виконання у доларах США, тому відповідно ті грошові кошти, які позивач передає їй в рахунок оплати боргу в гривнях України, перераховуються по курсу НБУ в долари США і зараховується в рахунок оплати суми боргу саме долари США, а не гривня, як помилково вважає позивач.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц частково задоволений позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на її користь суму боргу у розмірі 1 261 188,00 грн.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 в позику 50 000,00 доларів США, яку зобов`язався повернути до 1 липня 2013 року, та 50 000,00 доларів США, яку зобов`язався повернути до 1 серпня 2013 року, про що надав власноручно написані розписки.

На підставі цього судового рішення 17 жовтня 2014 року було видано виконавчий лист № 2-1416/2014, який починаючи з 4 листопада 2014 року перебуває на примусовому виконанні Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві у межах виконавчого провадження № 45278482.

Як зазначав позивач, в період з 23 січня 2015 року по 21 жовтня 2015 року включно він передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 160 000,00 грн та 1 840,00 доларів США, на підтвердження чого надав копії відповідних розписок ОСОБА_2 (а.с. 9-12).

22 травня 2018 року позивач звернувся до державного виконавця із клопотанням про долучення документів до матеріалів виконавчого провадження № 45278482, а саме розписок, виданих відповідачем, на підтвердження факту передачі безпосередньо стягувачу в період з 6 лютого 2015 року по 11 листопада 2016 року грошових коштів на загальну суму 808 352,00 грн.

На запити державних виконавців щодо підтвердження даної інформації в письмовому вигляді ОСОБА_2 надала відповідь від 27 липня 2018 року, яка надійшла до відділу 30 серпня 2018 року та в якій зазначено, що розрахунок між сторонами на суму 808 352,00 грн відповідач не підтверджує, надані документи не відповідають реальній ситуації, а після детальної звірки вона повідомить по результат.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, місцевий суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримав у відповідача в борг 100 000,00 доларів США, тому зобов`язаний повернути вказану суму грошових коштів, а не її еквівалент у національній валюті - гривні, оскільки судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті. Водночас позивач просив Деснянський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві провести зарахування повернення ним боргу в сумі 808 352,00 грн, що не відповідає суті зобов`язальних відносин, які виникли між сторонами, а саме повернення грошових коштів у тій валюті, у якій він отримав позику - долари США, без проведення перерахунку повернення ним боргу в гривнях України відповідно до доларів США, в яких він отримував позику на день здійснення платежу.

Суд першої інстанції вказав, що за період з 23 січня 2015 року по 21 жовтня 2015 року позивач у рахунок повернення боргу в сумі 100 000,00 доларів США сплатив відповідачу лише грошові кошти в сумі 100 000,00 грн, що складало еквівалент 4 350,00 доларів США (розписка від 21 жовтня 2015 року), чого позивачем не спростовано. З урахуванням наведеного та за результатом аналізу положень статті 1212 ЦК України, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено того, що відповідач набула грошові кошти без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Відтак, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, який полягав у тому, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду вказала, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку також викладено у постанові від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що при ухваленні заочного рішення від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу Деснянський районний суд м. Києва визначив суму стягнення заборгованості за договорами позики саме в національній валюті - гривні у розмірі 1 261 188,00 грн.

При цьому із змісту мотивувальної частини цього судового рішення вбачається, що суд, посилаючись на положення статті 35 Закону України «Про Національний банк України», вважав, що позика була отримана відповідачем в іноземній валюті - доларах США, а національною валютою України є гривня, тому сума боргу підлягає перерахуванню в національній валюті. Відповідно до ставки НБУ на день винесення рішення суду 1 долар США дорівнює 12,30 грн. Отже, сума заборгованості відповідача перед позивачем буде складати 1 261 188,00 грн (102 535,61 дол. США х 12,30 грн = 1 261 188,00 грн). На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню.

Вказане заочне рішення набрало законної сили, не скасоване у встановленому законом порядку його перегляду судом першої та апеляційної інстанцій, тому є чинним і обов`язком до виконання сторонами.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України). Зазначене конституційне положення кореспондується та було відображено у статті 14 ЦПК України у редакції 2004 року, яка діяла на час ухвалення рішення від 6 серпня 2014 року.

Статтями 81, 82 ЦПК України встановлено обов'язок доказування і подання доказів, а також підстави звільнення від доказування.

За загальним правилом, встановленим частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Отже, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Крім того, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про те, що отримавши у відповідача в борг 100 000,00 доларів США, позивач зобов`язаний був повернути саме вказану суму грошових коштів, а не її еквівалент у національній валюті - гривні незважаючи на висновки, які містяться у мотивувальній та резолютивній частині рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц, не відповідає встановленим обставинам спірних правовідносин та вимогам законодавства.

Дійшовши висновку про те, що судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу, районний суд фактично вдався до перегляду (зміни) та власного тлумачення рішення суду, яке набрало законної сили та яким був вирішений наявний між сторонами спір у серпні 2014 року щодо позичкових зобов`язань позивача перед відповідачем, що є недопустимо, не врахувавши при цьому предмет та підстави заявленого позову в межах пред`явлених вимог, а саме стягнення безпідставно отриманих грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково послався як на підставу для відмови у задоволенні позову на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)та у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), оскільки у названих справах питання щодо порядку і розміру стягнення заборгованості за договорами позики вирішувала саме Велика Палата Верховного Суду у межах відповідного судового розгляду.

Натомість у цій справі, яка наразі розглядається апеляційним судом, зазначене питання (спір) вже вирішено заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року у іншій цивільній справі № 754/8797/14-ц, що набрало законної сили. Зміна судової практики протягом тривалого часу після ухвалення вищевказаного судового рішення не є належною підставою для зміни порядку його виконання, в тому числі в добровільному порядку боржником.

Крім того, у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) предметом касаційного перегляду судових рішень судів попередніх інстанцій була правова проблема щодо зазначення в резолютивній частині рішень еквівалента національної валюти - гривні до іноземної валюти - доларів США стягнутої суми боргу станом на день ухвалення рішень за офіційним курсом НБУ, однак в рішенні від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц суд чітко і однозначно обрахував суму і визначив порядок стягнення неповернутої суми позики лише в гривнях, навівши відповідні висновки у мотивувальній частині рішення.

За змістом ЦПК України, в тому числі частини четвертої статті 263 ЦПК України, Верховний Суд висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Враховуючи наведене, правові висновки Верховного Суду не носять універсального характеру для всіх без виключення справ, а за умови відмінності фактично установлених обставин у справі, яка переглядається апеляційним судом зі справами, в яких були ухваленні рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для їх врахування під час вирішення даного спору.

Слід також звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), зміст яких зводиться до того, що перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Як свідчать матеріали справи, за розписками, на які посилається ОСОБА_1 , він передав ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу: 23 січня 2015 року - 14 000,00 грн, що складало еквівалент 700 доларів США; 6 лютого 2015 року - 6 000,00 грн, що складало еквівалент 250 доларів США; 17 лютого 2015 року - 190 доларів США; 4 березня 2015 року - 600 доларів США; 25 березня 2015 року - 300 доларів США; 8 квітня 2015 року - 350 доларів США; 16 квітня 2015 року - 400 доларів США; 23 липня 2015 року - 40 000,00 грн, що складало еквівалент 1 666,00 доларів США; 21 жовтня 2015 року - 100 000,00 грн, що складало еквівалент 4 350, 00 доларів США.

Зі змісту зазначених розписок вбачається, що лише в розписці відповідача від 21 жовтня 2015 року зазначено, що сума боргу у розмірі 100 000,00 грн, еквівалентна 4 350,00 доларів США, повертається позивачем в порядку виконання приписів виконавчого листа № 2-1416/2014, виданого 17 жовтня 2014 року Деснянським районним судом м. Києва (а.с. 12).

В інших наданих позивачем розписках відсутні ідентифікуючі ознаки того, що передача ним грошових коштів відповідачу здійснювалася саме з метою погашення заборгованості за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц.

Як зазначала відповідач, за іншими наданими позивачем розписками він повертав їй борг за розпискою від 13 вересня 2010 року на суму 42 000,00 доларів США, яка додана до відзиву на позовну заяву (а.с. 64).

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просив суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 160 000,00 грн та у розмірі 1 840,00 доларів США.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

На підставі поданих сторонами доказів та їх пояснень, наданих в судовому засіданні, установлено, що між сторонами існують договірні правовідносини щодо надання грошових коштів в позику, обов`язок по поверненню яких відповідачу покладений на позивача заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року, а також щодо договору позики (розписки) від 13 вересня 2010 року, який не був предметом судового розгляду.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, підстав відступити від яких колегією суддів не встановлено.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14).

Передаючи відповідачу спірні грошові кошти, позивач достовірно знав кому і за що він їх надає, а саме часткове повернення боргу, а тому з огляду на встановленні обставини справи виключається помилковість і відсутність підстави в передачі цих грошей, тим більше дев`ять разів протягом 2015 року.

Врахувавши в сукупності вказані вище обставини, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведення позивачем помилкового повернення відповідачу грошей, що виключає безпідставне набуття відповідачем спірних грошових коштів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведенням ОСОБА_1 та його представником за довіреністю - ОСОБА_3 обставин, на які вони посилалися в обґрунтування позовних вимог.

Отже, встановивши, що відсутні умови для виникнення кондикційного зобов`язання, оскільки грошові кошти у розмірі 160 000,00 грн та 1 840,00 доларів США були позивачем передані, а відповідачем отримані на підставі відповідних домовленостей, а відтак й наявність договірних правовідносин, суд зробив законний і обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для стягнення цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року змінити в мотивувальні частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко