Номер провадження 2/754/142/22
РІШЕННЯ

Іменем України

02 вересня 2022 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретарів судових засідань Микитюк А.В., Нагорної М.В.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника 3-особи: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законних представників малолітньої ОСОБА_7 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської в м. Києві державної адміністрації про припинення права на 1/40 частку у квартирі,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в особі свого представника - адвоката Ємець С.М., звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законних представників малолітньої ОСОБА_7 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської в м. Києві державної адміністрації про припинення права на 1/40 частку у квартирі. Позовні вимони обґрунтовані тим, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та Свідоцтва про право власності на житло та договору дарування і їм належить на праві приватної спільної часткової власності 39/40 частин. Відповідно до договору дарування 1/40 частина квартири належить племінниці позивача, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає та зареєстрована зі своїми батьками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (відповідачі) в належній їм на праві власності квартирі АДРЕСА_2 . Вказаний договір був укладений 10.07.2020 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., відповідно до якого, ОСОБА_8 подарувала неповнолітній дочці відповідачів ОСОБА_7 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір було укладено з метою тиску на мене та мою дружину та відвертим перешкоджанням законному праву володіння та розпорядження власністю. Неповнолітня племінниця фактично не проживає в квартирі та не може проживати в силу свого віку, виділити в натурі житлове приміщення в квартирі відповідно до незначної частки права власності не можливо. У зв`язку з чим, позивачі змушені звернутись до суду з відповідною позовною заявою з метою захисту своїх порушених прав.

Ухвалою судді від 16.11.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

У підготовчому судовому засіданні від 29.07.2021 року, ухвалою постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання судом було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивачів позовну заяву підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Одночасно представник відмовилася від допиту одного із заявлених свідків, а саме ОСОБА_9 .

Відповідачі та їх представник - адвокат Берест Д.О. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, просили суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на той факт, що ОСОБА_7 наразі є неповнолітньою та іншого будь-якого житла на праві власності дитина не має. Після досягнення нею повнолітння можливо буде вирішити питання, щодо врегулювання даного спору. Будь-яких перешкод у користуванні власністю дитина позивачам не створює, оскільки проживає разом зі своїми батьками, при цьому ними сплачуються комунальні витрати, в той час як у відповідачів існує заборгованість по утриманню власного майна.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської в м. Києві державної адміністрації, проти позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити в повному обсязі.

Вислухавши вступне слово представника позивачів та відповідачів і їх представника, заслухавши показання допитаних в судовому засіданні свідків, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30 січня 2006 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації №147, спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 належала в на праві приватної, спільної власності в рівних долях ОСОБА_10 та членам його сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 .

Спірна квартира складається з трьох кімнат, загальною площею - 72,17 кв. м, у тому числі житловою площею - 42,20 кв. м.

ОСОБА_10 . помер12.10.2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/з №29).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.09.2014 ОСОБА_6 успадкував 1/5 частку спірної квартири на підставі заповіту від 28.04.2011 року, згідно з яким померлий ОСОБА_10 заповів 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , що за життя належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, своєму сину - позивачу ОСОБА_6 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

В 2012 році був укладений договір дарування від 05.03.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 .. На підставі цього договору ОСОБА_2 став власником 2/5 частин спірної квартири.

Як зазначено в позовній заяві, у спірній квартирі залишилися проживати позивач ОСОБА_6 його мати ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_3 та дитиною ОСОБА_12 . ОСОБА_8 фактично проживала в приватному будинку АДРЕСА_4 , частина якого належить їй на праві спадкування, проте не бажала оформити спадкове нерухоме майно належним чином. На той час позивач перебував в цивільному шлюбі з позивачкою ОСОБА_13 (наразі ОСОБА_14 ), з якою проживав разом в належній їй на праві приватної власності квартирі за адресою: АДРЕСА_5 .

10.08.2012 позивачі зареєстрували шлюб.

09.11.2012 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В., відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_8 подарували позивачці ОСОБА_5 5/10 частин квартири та позивачу ОСОБА_6 - 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 .

Одночасно був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В., відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Як стверджують позивачі, укладанням зазначених договорів фактично були виконані умови попередньої домовленості між позивачами, ОСОБА_8 та відповідачами по справі. Будь-яких інших домовленостей не існувало.

Таким чином, позивачі набули право власності на всю спірну квартиру.

Згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.11.2019 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_8 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину № 503, видане 29.09.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є.Ю. та визнано право власності на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/40 частини від майна по заповіту, а саме квартири АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення, 22.06.2020 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. було видано свідоцтво на право на спадщину за заповітом на 7/40 частин спірної квартири - позивачу, та на 1/40 частину - ОСОБА_8

10.07.2020 року був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., відповідно до якого, ОСОБА_8 подарувала неповнолітній дочці відповідачів - ОСОБА_7 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 .

Судом було допитано в якості свідків ряд осіб, які надали наступні попоказання: так свідок ОСОБА_15 показала суду, що знає ОСОБА_14 , знає їх маму, знає про те, що у них відбуваються конфлікти. Знає, що у ОСОБА_16 та ОСОБА_17 була окрема квартира, вони її обміняли, туди заїхав ОСОБА_18 з сім`єю і тепер сварки, ніби внучку прописали до спірної квартири. У спірній квартирі живе одна мама, а ОСОБА_19 з ОСОБА_16 орендують квартиру.

Свідок ОСОБА_20 показала, що 2 роки тому працювала ріелтором, до неї звернулися ОСОБА_19 з ОСОБА_16 , щоб та допомогла їм продати їх квартиру по АДРЕСА_6 . Їй сказали, що в квартирі тимчасово проживає мама ОСОБА_17 . Коли приїхала на огляд, мешканці у дворі сказали, що квартира проблемна є конфлікт між членами сім`ї. Потім вона зустріла маму ОСОБА_17 , вона жалілася, що їй немає де жити. Вона ОСОБА_21 повідомила про ці обставини і продаж квартири був призупинений. Це було приблизно літо 2020 року. Коли вони виставляля на продаж квартиру, дітей не було зареєстрованих, але коли вже виставили на продаж з`явилась інформація про права власності на квартиру. По документах на той час частини не було. Свідок знає, що у сім`ї ОСОБА_14 - три брати.

В суді свідок ОСОБА_22 показала, що знає особисто ОСОБА_16 років з десять, з дитячого віку знає ОСОБА_14 , від них самих їй відомо про проблеми в родині з приводу квартири. Знає, що ОСОБА_23 мала свою квартиру. З 2012 ОСОБА_23 працювала у неї адміністратором і вона бачила, як знущалися з неї в родині ОСОБА_14 . Тома продала квартиру на ОСОБА_24 та переїхала на ОСОБА_25 у 2х кімнатну, там зробили хороший ремонт. Зараз там живе ОСОБА_18 . Коли він одружився у нього почалися проблеми з мамою, знає про це зі слів обох сторін. В 2012 році ОСОБА_19 з ОСОБА_16 переїхали в трикімнатну квартиру. Мама ОСОБА_14 приїздила до ОСОБА_16 і жалілася на сина ОСОБА_18 , що він її ображає. Неповнолітню дитину відповідачів вона ніколи у дворі будинку не бачила. Знає, що ОСОБА_26 пішов жити до своєї дружини. Брати між собою не спілкуються, хотіли продати квартиру і купити мамі гостінку чи кімнату, але мати влаштовувала скандали. Їй відомо, що мама сторін подарувала свою частку онучці, тобто доньці відповідачів. Свідок вказала, що їй відомо, що ОСОБА_8 проживає в будинку в селі все літо. Всі проблеми та спори у даній родині відбуваються виключно через квартирне питання. А також свідку відомо, що обмін квартири не був примусовим. Кожен із братів хотів отримати свою частину в квартирі.

В суді свідок ОСОБА_27 показала, що ОСОБА_14 знає, сім`я хороша, знає їх з 1984 року. ОСОБА_19 із мамою поступив несправедливо, мама і батька примусила і сама переписала свою частку на ОСОБА_28 . Після смерті батька, ОСОБА_19 матір виписав з квартири і випадково побачили, що він продає квартиру. Мама ніколи з ОСОБА_29 не сварилася, нічого їм поганого не робила. ОСОБА_19 почав робити їй капості, то світло то воду перекриє. Приблизно рік як ОСОБА_19 з ОСОБА_16 проживають окремо, не давав їй користуватися водою. Знає, що колись викликалася поліція. Зі слів ОСОБА_8 , свідку відомо, що вона поновила свою реєстрацію у спірній квартирі. Відносини між ОСОБА_8 і синами були добрі, жодних скандалів вона не чула.

В суді свідок ОСОБА_11 показав, що йому відомо, що молодшому брату перешкодили продати квартиру. Вони продали все, що в них було. Почали продавати все, що в них було. Коли побачили оголошення про продаж квартири, дізналися, що мама виписана, хоча обіцяли, що мама буде жити в квартирі, а свою частку відчужить на користь ОСОБА_30 . Жили вони нормально, потім з ОСОБА_16 почалися непорозуміння. На літо мама з татом виїжджали у село. Мама працює вахтером у школі. В квартирі цілий рік відкриті вікна, була відключена вода, напевно щоб вижити матір. Обрізали світло. У судовому порядку приписку поновили. Так захотіла мати і подарувала свою частку дитині. Свідку не відомо чому ОСОБА_19 пішов з квартири, вони з молодшим братом не спілкуються, конфлікту немає. У суді були 2 чи 3 спори щодо спірної квартири. Знає, що ОСОБА_16 належала квартира, земельні ділянки, вони все продали.

В суді свідок ОСОБА_8 показала, що свою частку квартири вже подарувала онучці, син хоче продати, а їй жити немає де. Навіть не знала, коли її виписали із квартири. ОСОБА_31 одружився пішов жити до дружини, потім одружився ОСОБА_18 , народилася ОСОБА_12 . ОСОБА_19 почав жити з ОСОБА_16 . ОСОБА_18 викупив у них квартиру. Свідок показала, що вона попросила чоловіка переписати свою частку на ОСОБА_28 . Коли помер чоловік, ОСОБА_19 з ОСОБА_16 одразу почали оформляти квартиру і її ОСОБА_16 вмовила теж переписати свою частку на ОСОБА_28 . Потім свідок побачила, що квартира виставлена на продаж, це було несподівано. У них ввесь час були борги. Вона відновила приписку, з чоловікової частки їй виділили частку у квартирі. ОСОБА_12 її онучка, вона з нею спілкується, вказала що нічого не може дати ОСОБА_12 , тому і вирішила їй частину віддати. ОСОБА_19 почав ставити питання про продаж квартири. ОСОБА_16 і ОСОБА_28 вона не обмежувала у користуванні і володінні квартирою. Ночувала у сусідки, прати і митися ходила до старших синів, до сусідки. Зверталася до суду, викликала поліцію. Коли приходила брокерша, пропонувала щось купити, але ОСОБА_19 відмовився, він нічого не пропонував. ОСОБА_19 не розмовляє, висловлюється нецензурною лайкою. З братами не спілкується. З чоловіком вони виїздили у село в Житомирську область в хату батьків чоловіка. Там спадщину вона не отримала. Сестра з братом чоловіка отримали спадщину.

Згідно з вимогами ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Згідно з вимогами ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у постанові від 18.07.2019 у справі № 210/2236/15-ц зазначив, що аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

У своїх рішеннях Верховний Суд України (постанова у справі № 6-37цс13, у справі № 6-81цс11, у справі № 6-68цс14), та аналогічної позиції притримується Верховний Суд (постанова у справі № 61-7711св18, у справі № 61-20582св18), наголошували, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Разом з тим, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Згідно з абз.3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2013 року, ухваленій у справі № 6-37цс13 зазначив, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , складеного 24.06.2020 ТОВ «Українське бюро технічної інвентаризації та оцінки майна» її вартість складає 1 295 000,00 грн. (48 6696,94 доларів США). Вартість 1 кв. м. складає 17 936,29 грн.(1295 000:17 936,29).

Таким чином вартість частки співвласника складає 32 375,00 грн.(1,805 кв. м. x 17 936,29 = 32 375,00), вказані кошти були внесені позивачами на депозитний рахунок Деснянського районного суду м. Києві згідно квитанції № 0.0..1 від 12 січня 2021 року.

Враховуючи той факт, що відповідачами не спростовувався розмір визначеної вартості частки, що належить їх неповнолітній доньці, а відтак суд виходить саме з вказаного розміру вартості частки співвласника, визначеного у даному Звіті.

Відповідно до реєстру територіальної громади м. Києва, малолітня ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована та проживає разом із батьками за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно з довідкою, наданою директором шкоди І-ІІІ ступенів №249 Деснянського району м.Києва, відповідно до якої неповнолітня ОСОБА_7 зарахована до шкоди 06.06.2020, адреса місця проживання дитини в особовій справі зазначена, як: АДРЕСА_5 .

Даний факт, в тому числі, підтверджується чисельними показаннями допитаних у судовому засіданні свідків та поясненнями самих відповідачів, які зазначили суду, що донька зареєстрована та проживає з ними однак, на їх думку, вирішення питання щодо її права власності на 1/40 частку у спірній квартирі має вирішуватись вже після досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши повно та всебічно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що спір між сторонами у справі полягає виключно у праві користування спірною квартирою їх матір`ю - ОСОБА_8 , неповнолітня дитина спірною квартирою не користується, а відтак враховуючи, що вищевказана 1/40 частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення позову про припинення права неповнолітньої ОСОБА_7 на 1/40 частку у спільному майні.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з кожного з відповідачів на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76-79, 81, 89, 141, 263, 264, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 358, 365 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законних представників малолітньої ОСОБА_7 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської в м. Києві державної адміністрації про припинення права на 1/40 частку у квартирі - задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою - АДРЕСА_5 ) на 1/40 частку квартири АДРЕСА_1 .

Виплатити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою - АДРЕСА_5 ) компенсацію вартості 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 32375,00 грн., внесені на депозитний рахунок згідно квитанції № 0.0..1 від 12 січня 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , адреса для листування: АДРЕСА_8 ), ОСОБА_6 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , адреса для листування: АДРЕСА_8 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,40 грн..

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , адреса для листування: АДРЕСА_8 ), ОСОБА_6 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , адреса для листування: АДРЕСА_8 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,40 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 28.09.2022.

Суддя: