Справа № 336/2170/22
Провадження №4-с/336/19/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року у м. Запоріжжі, Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючої судді Карабак Л.Г. за участю секретаря судового засідання Тимошенко Н.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на бездіяльність державного виконавця,

в с т а н о в и в:

10.06.2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту Банк) звернулося із скаргою у якій просить визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича в частині невиконання вимог заяви представника АТ КБ «Приватбанк» про закриття виконавчого провадження №48144387.

В обґрунтування вимог скарги заявник зазначає, що на виконанні Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №48144387 відкрите за виконавчим листом про примусове стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 2829,39 доларів США та 91,16 доларів САШ виданого Шевченківським районним судом м.Запоріжжя.

16.04.2018 року Банк добровільно виконав рішення суду, перерахувавши платіжним дорученням від 16.04.2018 року №10416ST355 №8404 стягувачу 2829,39 доларів США та 73,38 доларів США, вирахувавши податок на доходи фізичних осіб за ставкою, передбаченою ст. 167 Податкового кодексу України.

05.05.2022 року Банк звернувся із заявою до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закриття виконавчого провадження, проте заява залишилася без реагування.

З огляду на викладене, заявник, вважаючи неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не закриття виконавчого провадження звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2022 року, заяву розподілено головуючому судді Карабак Л.Г.

Ухвалою від 10.06.2022 року відкрито провадження у справі, призначено скаргу до розгляду в судовому засіданні.

12.08.2022 року від Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов відзив на скаргу.

В судовому засіданні представник заявника підтримала вимоги та обґрунтування.

Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, вимоги скарги не визнала, вважає її безпідставною. Зазначила, що під час примусового виконання рішення суду державний виконавець діяв у межах закону, оскільки судовим рішенням та виданим на його підставі виконавчим документом належать до стягнення певні суми, які не виплачені стягувачу боржником у повному обсязі, а відтак підстави для закриття виконавчого провадження відсутні.

Вислухавши представників скаржника та особи, дії якої оскаржуються, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно частини першої статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено: рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя справі № 336/6711/14-ц, пр. № 2/336/69/2015 від 23.01.2015 р., яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/1938/15 від 01.04.2015 р., з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто, згідно договору банківського вкладу «Приват-вклад» № SAMDNWFD400 від 02 грудня 2013 року, вклад в сумі 2829,39 доларів США та не отримані відсотки в розмірі 4% від суми вкладу за період з 02.04.2014 року по 20.01.2015 року у сумі 91,16 долар США.

На підставі рішення, 22.06.2015 р. судом видані виконавчі листи.

Платіжним дорученням від 16.04.2018 року №10416ST355 №8404 стягувачці 2829,39 доларів США та 73,38 доларів США, вирахувавши податок на доходи фізичних осіб за ставкою, передбаченою ст. 167 Податкового кодексу України

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII(далі Закон № 1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 3 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання.

Отже, Банк добровільно виконав судове рішення, проте статтею 167 Податкового Кодексу України встановлені ставки податків, обов`язкових до сплати.

Відповідно до правового змісту підпункту ст. 14 Податкового Кодексу України, дохід з джерелом їх походження з України та будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Фізична особа резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб. Об`єктом оподаткування є дохід резидента, визначений ПК України.

Відповідно до правил підпункту 168.1.1 пункту 168.1 ПК України Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до правил підпункту 170.1.4 пункту 170.4 ст. 170 ПК України, доходи, зазначені у підпунктах 170.1.1-170.1.3 цього пункту, оподатковуються податковим агентом під час їх нарахування (виплати) за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Таким чином, з аналізу вищезазначених норм права вбачається, що Банк, у разі виплати на користь фізичної особи кошти у вигляді відсотків, виступає щодо такої особи податковим агентом і зобов`язаний утримати та перерахувати на користь держави податок із суми такого доходу.

Тобто, у банку є прямий обов`язок податкового агента, це не право, а обов`язок за невиконання якого настають визначені ПК України наслідки. Судовим рішенням з Банку на користь стягувача стягнено суму вкладу та відсотки до нього, які у свою чергу є доходом. Рішенням зазначені певні суми, але це не змінює правового змісту оподаткування доходу на відсотки.

Такий висновок міститься викладений у Постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц та Постанові від 07.10.2020 року у справі №523/14396/19.

Згідно цих висновків важливим є те що у разі, якщо у резолютивній частині рішення суду відсутня вказівка на те, що сума доходу підлягає стягнення за відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, це не є підставою для податкового агента не виконувати свою функцію у порядку встановленому законодавством. Суд стягуючи суму доходів у відсотках розрахував їх виходячи із встановленого, але суму визначив без урахування обов`язкових податків та зборів, що не звільняє Банк від обов`язку податкового агента.

Відтак, Банк виконав свою функцію податкового агента щодо стягнення податку на дохід з суми відсотків в розмірі 91,16 доларів США та виплатив стягувачу 73,38 доларів США, розрахунок ніким не оспорівався, чим добровільно виконав рішення суду, за таких умов виконавче провадження підлягає закриттю.

Згідно абзаців першого та другого пункту 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Скаргу задовольнити.

визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича в частині невиконання вимог заяви представника АТ КБ «Приватбанк» про закриття виконавчого провадження №48144387.

Зобов`язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича винести постанову про закінчення виконавчого провадження №48144387.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею 13.09.2022 р.

Суддя Карабак Л.Г.