ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5481/22 Справа № 199/7149/21 Суддя у 1-й інстанції - АВРАМЕНКО А. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

секретар судового засідання:Астатурян А.В.

сторони:

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро, апеляційну скаргу адвоката Бабенко Олени Анатоліївни, яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 квітня 2022 року, яке постановлено суддею Авраменком А.М. у місті Дніпро, повний текст судового рішення складено 06 травня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 07 липня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. В період перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на яке було зареєстровано у відповідному державному реєстрі за відповідачем. Посилаючись на те, що в період шлюбу відповідач не бажав укладати з позивачем договір про поділ домоволодіння, наразі позивач позбавлена можливості розпоряджатись належною їй Ѕ часткою у праві спільної власності на спірне домоволодіння, в якому позивач зараз мешкає, остання просила суд здійснити поділ вищевказаного домоволодіння між сторонами, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на Ѕ частку , за кожним, домоволодіння АДРЕСА_1 .

У жовтні 2021 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання домоволодіння особистою приватною власністю.

В обґрунтування зустрічного позову позивач посилався на те, що 14 грудня 2012 року його матір продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 за 36000 доларів США. 19 грудня 2012 року ОСОБА_2 було придбано спірне домоволодіння за 26256 доларів США (еквівалент) за кошти, отримані ним від своєї матері від продажу зазначеної вище квартири, що належала на праві власності матері позивача за зустрічним позовом. При цьому його матір будь-якого іншого житла собі у власність не придбавала і не має, мешкає також за адресою спірного домоволодіння. Крім того, позивач зустрічним позовом зазначає, що взяв у борг у ОСОБА_4 6000 доларів США для проведення ремонту вищевказаного домоволодіння.

Тому вважає, що спірне домоволодіння було придбано за його особисті кошти, а отже не є спільною сумісною власністю подружжя.

Тому ОСОБА_2 просив суд визнати спірне домоволодіння його особистою приватною власністю, а у задоволенні первісного позову відмовити.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на Ѕ частку домоволодіння АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності на це нерухоме майно.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання домоволодіння особистою приватною власністю відмовлено.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1048,93 гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Бабенко Олена Анатоліївна, яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким визнати домоволодіння АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 ,відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 понесені ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірне домоволодіння є об`єктом права спільної сумісної власності, що не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що згідно розписки ОСОБА_2 отримав 6000 доларів США для купівлі спірного домоволодіння, не є доказам, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, адже вказана розписка не дає підстав вважати, що договір позики укладено в інтересах сім`ї.

Вважає помилковими висновок суду першої інстанції про те, що грошові кошти, отриманні матір`ю ОСОБА_2 з продажу квартири та передані останньому для придбання ним спірного домоволодіння мали б бути передані на підставі договору дарування, оскільки дана умова не є обов`язковою для доведення факту придбання майна під час шлюбу у особисту приватну власністю одного з подружжя.

Зазначає, що суд першої інстанції не встановив джерело набуття спірного домоволодіння, яке було придбане за грошові кошти ОСОБА_2 .

Вказує, що грошові кошти, надані ОСОБА_2 його матір`ю та 6000 дол. США, отримані ОСОБА_2 у борг, повністю покривали ціну придбання спірного домоволодіння.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Косовська А.О., яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 ,. просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката Бабенко О. А., яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони з 07 липня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 01 березня 2021 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами розірваний. Рішення суду набрало законної сили 01 квітня 2021 року. (а.с.,15-16).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.11)

19 грудня 2012 року, в період перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_5 та відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі - продажу домоволодіння, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №2991, відповідно до якого на ім`я відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , за письмовою згодою дружини відповідача за первісним позовом - позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , придбано домоволодіння АДРЕСА_1 , вартістю 209786 грн. (а.с.5-7).

При цьому у п.11 даного договору вказано про відсутність заперечень щодо укладання договору купівлі-продажу у дружини покупця ОСОБА_1 , зазначеній в згоді подружжя на придбання майна, посвідченій Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19.12.2012 року, зареєстрованій в реєстрі за № 2-2990, за вхідним № 2782/02-01, на якій засвідчено справжність її підпису

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3113688 від 30.04.2013 року наданого державним реєстратором Антоновою Т.Є. вбачається, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 є власником об`єкту житлової нерухомості - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВТВ №715926 від 19.12.2012 року ( а.с.7).

Згідно розписки від 17.12.2013 року, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 6000 доларів США, які надавав йому у борг 13.12.2012 року на купівлю будинку за адресою : АДРЕСА_1 . (а.с.48).

Спір між сторонами виник з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було придбане сторонами під час шлюбу, тому є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між ними в рівних частках. Належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірного домоволодіння за особисті грошові кошти ОСОБА_2 суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, зазначеними правовими нормами передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , оскільки заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію.

Як вбачається із матеріалів справи, 19 грудня 2012 року, в період перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_5 та відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу домоволодіння, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н.С. за реєстровим № 2-2991, відповідно до якого на ім`я відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , за письмовою згодою дружини - позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , придбано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Доказів в спростування наведеного та доказів в підтвердження того, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 суду не надано, не містять таких доказів й матеріали справи.

Отже, встановивши, що спірне майно, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було придбане сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання такого майна відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 за кошти, що належать йому особисто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя та необхідність його розподілу.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом доводи апеляційної скарги про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку, а відповідачем по справі, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти.

Так, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, відповідач зазначає, що для придбання квартири ним були витрачені кошти матері ОСОБА_6 , яка для цього продала свою двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 14 грудня 2012 року, на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу квартири та станом на 27 жовтня 2021 року за ОСОБА_6 не зареєстроване право власності на інше нерухоме майно після продажу нею вищевказаної квартири.

Однак, колегія суддів не може прийняти до уваги вказані вище обставини як доказ того, що спірне домоволодіння було придбане за особисті кошти відповідача за первісним позовом, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 після продажу належної їй на праві власності квартири, отримані кошти передала відповідачу по справі для придбання спірного домоволодіння у особисту власність.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, присутня при укладенні договору купівлі-продажу позивач за первісним позовом ОСОБА_1 дала згоду на придбання спірного домоволодіння як об`єкту спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу. При цьому, договір купівлі-продажу домоволодіння укладений в інтересах сім`ї.

Посилання в апеляційній скарзі, що грошові кошти у розмірі 6000 доларів США на придбання домоволодіння у особисту власність були отримані ОСОБА_2 , згідно розписки від ОСОБА_4 та які, згідно розписки від 17 грудня 2013 року, ОСОБА_4 були повернуті ОСОБА_2 в рахунок повернення боргу та які ОСОБА_4 надавались в борг 13 грудня 2012 року саме на купівлю спірного домоволодіння, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів отримання грошових коштів у особисту власність та повернення цих грошових коштів з особистих доходів ОСОБА_2 , які не відносяться згідно до закону, до спільної сумісної власності.

Отже, відповідачем за первісним позовом по справі не доведено, що спірне домоволодіння було придбане за його особисті кошти, а відтак не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно зі ст.30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

У додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем за первісним позовом надано договір на надання правової (правничої) допомоги від 08.08.2022 року, який укладено між позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та адвокатом Косовською А.О., квитанцію до прибуткового касового ордеру № 08/08 від 08.08.2022 року про сплату 5000 грн. на рахунок адвоката, розрахунок суми гонорару, згідно якого адвокатом надана правнича допомога у Дніпровському апеляційному суді: зустріч з клієнтом, консультації, пошук та аналіз судової практики- 1000 грн.; ознайомлення з матеріалами справи -1000 грн.; складання і подання до суду відзиву на апеляційну скаргу -2000 грн.; участь у судовому засіданні -1000 грн..

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивачем за первісним позовом надані належні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених нею витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому колегія суддів вважає, що з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 5000 грн..

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Бабенко Олени Анатоліївни, яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 квітня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 вересня 2022 року

Головуючий: А.П. Барильська

Судді:

Н.М. Деркач

Т.Р.Куценко