Провадження № 2/344/1005/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Маланій Ю.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 в особі свого уповноваженого представника (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 (надалі «Відповідач») про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 241 900,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що кошти в загальній сумі 241 900,00 грн. було перераховано Позивачем на рахунок Відповідача згідно усних домовленостей за талони на автомобільне пальне, яке Відповідач надала надати в строк 7 календарних днів з дати отримання від Позивача коштів на вказаний рахунок. Проте, в обумовлений термін талони надано не було. Оскільки станом на день подання позову Відповідач талони на автомобільне пальне так і не надала, як і не повернула отриманих коштів, від будь-яких діалогів з приводу цього ухиляється, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом, правовою підставою якого визначив статтю 1212 Цивільного кодексу України.

Представник Позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 правом на подання відзиву на позов не скористалася.

21.04.2022 року представником Відповідача на адресу суду подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.06.2022 року в задоволенні клопотання представника Відповідача про закриття провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, відмовлено.

В подальшому представником Відповідача подано до суду додаткові письмові пояснення, в яких вона заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні.

Заперечуючи проти позову, представник Відповідача у письмових поясненнях покликається на те, що у спірних правовідносинах відсутні підстави для застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, та, зокрема, на те, що надані представником Позивача докази перерахунку коштів можуть лише підтверджувати факт набуття Відповідачем вказаних коштів, однак, належних та допустимих доказів, що вказували б на відсутність у Відповідача правової підстави для набуття або збереження спірних коштів Позивачем, на думку представника Відповідача, не надано.

Представник Відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника Позивача, пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

У період часу з 07.04.2020 року по 18.06.2020 року ОСОБА_4 на власний картковий рахунок в ПАТ «Універсал Банк» отримала від ОСОБА_3 грошові кошти:

07.04.2020 року в сумі 32 200 грн.;

15.04.2020 року в сумі 35 000 грн.;

15.04.2020 року в сумі 12 000 грн.;

18.04.2020 року в сумі 9 200 грн.;

26.04.2020 року в сумі 27 000 грн.;

04.05.2020 року в сумі 41 500 грн.;

24.05.2020 року в сумі 30 000 грн.;

18.06.2020 року в сумі 55 000 грн.

Вказане підтверджується Довідкою «Рух коштів по картці НОМЕР_1 по категорії «Поповнення картки від: ОСОБА_5 ( НОМЕР_2 ) за період 07.04.2020-18.06.2020 р.» (а.с.90-91) та відповідними квитанціями, які містяться в матеріалах справи (а.с.6-14).

Загальна сума коштів, отримана за вказаний період 241 900,00 грн.

Як зазначено в позовній заяві, дані кошти було перераховано ОСОБА_3 згідно усних домовленостей за талони за автомобільне пальне, яке ОСОБА_4 обіцяла надати в строк 7 календарних днів з дати отримання від Позивача коштів на вказаний рахунок. Проте, в обумовлений термін талони надано не було, у зв`язку з чим Позивач, посилаючись в якості правових підстав на ст. 1212 Цивільного кодексу України, звернувся до суду з даним цивільним позовом, вважаючи, що станом на даний час кошти зберігаються у ОСОБА_4 без достатньої правової підстави.

Представник Відповідача в судових засіданнях заперечувала по суті стосовно доводів представника Позивача щодо підстав набуття ОСОБА_4 вказаних коштів, посилаючись на те, що сторони об`єднані родинними зв`язками, а вказані грошові кошти перераховувалися ОСОБА_3 на виконання боргових зобов`язань за позикою.

Зі слів представника Відповідача, ОСОБА_4 є жінкою пенсійного віку, продажем паливних талонів не займається.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») врегульовано загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Висловлюючи правову позицію щодо застосування ст. 1212 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2020 року (справа N 910/13271/18) зазначив наступне:

«Отже, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна;

б) набуття або збереження за рахунок іншої особи;

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі N 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі N 918/47/18, від 01.04.2019 у справі N 904/2444/18.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частиною першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі N 6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі N 6-100цс15.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте».

В Постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц Верховний Суд зазначив наступне:

«За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18)».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №910/22513/17 зазначила:

«Згідно із частинами першою-третьою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу

Згідно із частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

…

Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Норми даної статті підлягають застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У цій справі депозитні кошти були передані позивачем третій особі на підставі договору, отже, набуті нею на правовій підставі. У третьої особи виникло невиконане нею договірне зобов`язання повернути зазначені вище кошти, обставин заволодіння цими коштами відповідачем судами не встановлено, що виключає застосування до спірних відносин норм статті 1212 ЦК України».

Отже, зміст положень чинного цивільного законодавства свідчить про те, що договірний характер правовідносин, що існують між сторонами, і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до цих правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Натомість, позовній заяві та в судових засіданнях представник Позивача самостійно посилався на те, що перерахуванню протягом відповідного періоду грошових коштів передували усні домовленості між Позивачем та Відповідачем щодо купівлі-продажу паливних талонів. Зі змісту пояснень представника Позивача також вбачається, що сторонами було узгоджено вартість таких талонів, стоки їх передання (отримання) 7 днів з моменту перерахування коштів, тобто відповідні договірні умови.

Отже, за поясненнями самого представника Позивача, між сторонами існували договірні відносини з приводу купівлі-продажу.

Відтак, договірний характер правовідносин, що існують між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Сам по собі факт невиконання ОСОБА_4 обов`язку передати талони на пальне (як про це стверджує представник Позивача) не трансформує правовідносини між сторонами у такі, які можуть регулюватися ст. 1212 ЦК України, а свідчить про невиконання відповідних договірних зобов`язань однією із сторін такого зобов`язання, і для спонукання їх виконання з боку Відповідача Позивач повинен обирати належний спосіб захисту своїх прав.

Таким чином, в даній цивільній справі представником Позивача не доведено, що спірні грошові кошти в сумі 241 900,00 грн. було набуто ОСОБА_4 без достатньої правової підстави, як і тієї обставини, що підстави, на яких ОСОБА_4 було набуто спірні грошові кошти, згодом відпали.

Суд також зауважує, що у наданих разом із позовною заявою квитанціях в графі «Коментар відправника» відправником (Позивачем) зазначалась наступна інформація:

Квитанція №А66В-3МНВ-08НА-ВЕ76 від 18.06.2020 року «передоплата за паливні талони»;

Квитанція №3К75-Р6Т6-59ЕН-Р0ЕР від 24.05.2020 року «позика родичам»;

Квитанція №Н291-КАВВ-ВЕР4-ТН6Е від 04.05.2020 року «грошова позика родичам».

Зазначені коментарі відправника у вищевказаних квитанціях спростовують доводи представника Позивача щодо переказу вказаних сум коштів саме як оплату за паливні талони, як і не свідчать про існування підстав для застосування інституту статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо повернення цих коштів.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що набуття ОСОБА_4 коштів від ОСОБА_3 в сумі 241 900,00 грн. відбулося без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), або підстава, на якій вони (грошові кошти) були набуті, згодом відпала, представником Позивача не доведено, а Судом таких обставин не встановлено.

Представником Позивача також не доведено, що в даній цивільній справі вимоги Позивача стосуються передбачених частиною 3 статті 1212 ЦК України випадків повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За таких обставин Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19):

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Враховуючи вищезазначене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 11, 1212 ЦК України, керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273,354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 03.10.2022 року.

Суддя Домбровська Г.В.