Провадження № 22-ц/802/699/22 Категорія: 60 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Здрилюк О. І., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою його представником ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_5 , яка за життя склала заповіт, відповідно до якого належну їй 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 , заповіла йому - позивачу у справі. Вказує, що прийняв спадщину, оскільки проживав та був зареєстрований разом із померлою у спірному жилому приміщенні.

Також зазначає, що дана квартира належала його батькам на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки за час їх шлюбу ними було сплачено повну вартість квартири у ЖБК до 1991 року, але не оформлено належним чином право власності. На підставі свідоцтва про право власності на майно, яке видане виконавчим комітетом Луцької міської ради 26 січня 2008 року, тобто вже після смерті матері, відповідач зареєстрував вищенаведену квартиру одноособово на себе, у зв`язку з чим нотаріус позбавлена можливості видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Посилаючись на порушення своїх спадкових прав, позивач просив суд: визначити, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на квартиру площею 59,4 кв.м по АДРЕСА_2 становила 1/2 її частини, та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири площею 59,4 кв.м по АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись і даним рішенням суду, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірна квартира придбана подружжям ОСОБА_6 під час перебування їх у шлюбі, за їх спільні кошти, однак частки співвласників за життя спадкодавця ОСОБА_5 визначені не були. Тому відповідно до ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України набуте нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , є їх спільною власністю. Позивачу після звернення до нотаріуса для оформлення спадщини надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій з підстав відсутності документів, які підтверджують виникнення права власності у ОСОБА_5 на частину квартири. Зазначає, що в даному випадку порушене право позивача на спадкування належної його померлій матері частки квартири, що стало підставою звернення до суду із даним позовом, і можливо визначити цю частку, оскільки мати позивача померла, лише в судовому порядку.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, у ній зазначених, просила її задовольнити, а представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, просив рішення залишити без змін.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний та неефективний спосіб захисту порушеного права, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначене статтею 16 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (спадкодавець), яка була матір`ю позивача та дружиною відповідача (а.с.9, 12-13).

Із відповідачем спадкодавець перебувала у шлюбі, починаючи з 27 серпня 1967 року.

За життя, а саме 10 жовтня 2007 року, спадкодавець склала заповіт, в якому зробила розпорядження: все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, заповіла позивачу (а.с.10).

З довідки ЖЕК №8 ЖБК від 27 грудня 2007 року №348 слідує, що квартиру за адресою АДРЕСА_2 , відповідач отримав від кооперативу у 1976 році за ордером, перший внесок за неї сплатив у 1975 році, а залишок погасив у 1991 році (а.с.22).

В подальшому, а саме 26 січня 2008 року, тобто після смерті спадкодавця, відповідач отримав на своє ім"я свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру на підставі відповідного рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.01.2008 р. № 12-1 (а.с.24).

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Оскільки майно фактично набуто подружжям під час їх шлюбу шляхом внесення за рахунок спільно нажитих коштів пайових внесків у повному обсязі станом на 1991 рік, то відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на час повної сплати пайових внесків на квартиру в ЖБК, то квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

У той же час, пунктами 1 і 2 розділу «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, а Кодекс про шлюб та сім`ю України втрачає чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України.

Пунктами 1 і 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У зв`язку із цим нормами цього Кодексу регулюються відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності, а спірні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України.

За правилами статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні норми діяли і у новому Сімейному Кодексі України на час смерті спадкодавця та діють на даний час.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У відповідності з нормами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням наведених норм матеріального права суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спадкодавець при житті мала право на частину спірної квартири, що згідно з вимогами закону щодо презумпції рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, складає 1/2, оскільки квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу.

Частка померлого учасника спільної власності спадкується на загальних підставах і може переходити до спадкоємців як за заповітом так і за законом.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на час отримання від кооперативу в 1976 року ордеру на спірну квартиру перебували у шлюбі, сплачували внески зі спільного бюджету, тому дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Та обставина, що після смерті спадкодавця відповідач отримав від виконавчого комітету Луцької міської ради свідоцтво про право власності на вищенаведену квартиру, не впливає на зазначене.

З пояснень представників сторін у судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 за законом є чоловік ОСОБА_4 (відповідач у справі), діти: ОСОБА_3 (позивач) та ОСОБА_7 (дочка спадкодавця).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 своєчасно подали заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , а ОСОБА_7 не прийняла спадщину у встановлений законом строк.

За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України).

Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині.

Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 ЦК України).

До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

Відповідно до пункту 5.10 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при визначенні розміру обов`язкової частки слід враховувати, що частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.

Пунктом 5.11 глави 10 Порядку встановлено, що при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку.

З урахуванням змісту наведених норм право на обов`язкову частку у визначених статтею 1241 ЦК України осіб виникає у тому разі, якщо стосовно якоїсь з них порушено її право на спадкування: особа не зазначена у заповіті взагалі, заповідана їй частка менша від обов`язкової.

Отже, при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.

До таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (ст. 1266 ЦК України).

До таких же висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 292/389/17 (провадження № 61-19499св19).

При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19 (провадження № 61-6658св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 552/3281/20 (провадження № 61-5972св21).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом з`ясовано, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 шлюб між нею та ОСОБА_4 не був розірваний, а тому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловік померлої, якому на цей момент було 63 роки, входить до кола спадкоємців першої черги та має право на обов"язкову частку у спадщині, тобто на половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом, на підставі статті 1241 ЦК України.

Отже, беручи до уваги трьох спадкоємців першої черги за законом - відповідача ОСОБА_8 (чоловіка), позивача ОСОБА_3 (сина), які прийняли спадщину, та дочки ОСОБА_9 , яка не приймала спадщини, то відповідач має право на обов"язкову частку у спадщині, яка складається із 1/2 частини квартири, що належала спадкодавцю ОСОБА_5 , в розмірі 1/12 частини квартири (із такого розрахунку - 1/2 : 3: 2).

Таким чином, частка у праві власності ОСОБА_3 у порядку спадкування за заповітом на спірну квартиру становить 5/12 частин квартири (виходячи із розрахунку : 1/2 - 1/12 ).

Суд апеляційної інстанції, виконуючи свій процесуальний обов`язок щодо надання правової кваліфікації відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, правильно визначає правові норми, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, та захищає право позивача на отримання й оформлення у власність у порядку спадкування належного йому майна.

Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога про визначення частки померлої ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру в розмірі 1/2, оскільки це право визначено наведеними вище нормами цивільного законодавства і не потребує вирішення шляхом постановлення судового рішення в користь померлої особи, яка не може бути учасником справи.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У пункті 19 цієї ж Постанови вказано, що той із спадкоємців, який має право на обов"язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначений законом строк не відмовився від неї.

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав позивача є пред"явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, виходячи з наступного.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц).

Як встановлено матеріалами справи, право власності на спірну квартиру не було оформлене на час смерті спадкодавця, позивач та відповідач проживали у цій квартирі і користувалися нею, а позивач не був власником цього майна і воно не вибувало з його володіння.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, на зазначене уваги не звернув, тому доводи апеляційної скарги є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового - про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Разом з тим, відповідно до норм ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати, понесені за сплату судового збору, в сумі 5208 грн, пропорційно до задоволених судом вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389,390 ЦПК України апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2022 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 5/12 (п`ять дванадцятих) частин квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 5208 (п`ять тисяч двісті вісім) гривень понесених витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді