Справа № 344/9012/22
Провадження № 22-ц/4808/1053/22
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Фединяка В. Д.,

Максюти І. О.,

секретар Мельник О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу адвоката Кузика Володимира Івановича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2022 року в складі судді Бородовського С. О., постановлену в м. Івано-Франківську, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року адвокат Кузик В. І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Одночасно із позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову в обґрунтування якої посилався на те, що до моменту розірвання шлюбу, намагаючись врегулювати майнові відносини, сторонами 17 лютого 2022 року було укладено договір про поділ майна між подружжям до умов якого у позивачки претензії відсутні. Разом з тим, з наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна остання дізналась, що за відповідачем, окрім нерухомості, визначеної у договорі поділу майна, зареєстровані також інші об`єкти, що були придбані ним у період перебування сторін в шлюбі. Факт приховування відповідачем наявності зареєстрованих за ним об`єктів з метою не включення їх до договору поділу майна, свідчить про його недобросовісність та свідоме порушення майнових прав позивачки. Тому у ОСОБА_1 є реальні побоювання, що відповідач має намір відчужити майно, яке ним приховано при укладенні договору від 17 лютого 2022 року. Тому для недопущення утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, заявник просив суд накласти арешт на: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення АДРЕСА_2 , 9, 10 по АДРЕСА_3 , трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 та чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_5 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2022 року відкрито провадження у справі та у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Кузик В. І. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду в частині відмови у забезпеченні позову скасувати, та постановити нову про задоволення заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31 січня 2019 року в справі №761/45074/17, від 15 вересня 2020 року №753/22860/17, від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, від 23 грудня 2020 року у справі №756/2609/20. Так, вимоги позивача мають майновий характер, між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя. Дії відповідача є недобросовісними, а тому існує ризик відчуження майна. Відсутність доказів на підтвердження наміру сторони відчужити спірне майно не є підставою для відмови у забезпеченні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Маланюк О. Я. в інтересах ОСОБА_2 просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, оскільки позивачка не надала жодного доказу можливості істотного утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову, а майно, яке є предметом позовних вимог, не є спірним.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Кузика В. І., який просив скаргу задовольнити, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Маланюка О. Я., які просили залишити ухвалу суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Предметом спору є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення АДРЕСА_2 , 9, 10 по АДРЕСА_3 , трикімнатна квартира АДРЕСА_4 та чотирикімнатна квартира АДРЕСА_5 , які зареєстровані за відповідачем.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що доводи заяви не свідчать про те, що невжиття таких заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. Заявником належним чином не обґрунтовано доцільність забезпечення позову визначеним у заяві способом та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідачем вчиняються будь-які дії, спрямовані на реалізацію нерухомого майна.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 1 частини першої якої передбачено, що позов може забезпечуватись накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 15 вересня 2010 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2022 року. Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 відповідач набув у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення АДРЕСА_2 , 9, 10 по АДРЕСА_3 , трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 та чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , які він не вказав у договорі про поділ майна між подружжям від 17 лютого 2022 року (а.с. 22-24, 25-31).

Тому на думку апеляційного суду, на час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_2 , як єдиний власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та у користуванні власника, а обмежується лише можливістю розпоряджатися ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 643/15394/19.

Таким чином, застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, яке перебуває у власності ОСОБА_2 , є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

Суд першої інстанції, відмовляючи повністю у задоволені заяви про забезпечення позову, не врахував принцип співмірності та обраний позивачкою спосіб захисту її права, як одного з подружжя на поділ спільного майна.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2022 року в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову скасувати, задовольнивши заяву частково шляхом накладення арешту на Ѕ частину спірного майна крім квартири АДРЕСА_5 , яка на час розгляду справи не є власністю відповідача (а.с. 100), та виходячи із змісту позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спільного майна.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Кузика Володимира Івановича в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2022 року в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову - скасувати.

Заяву адвоката Кузика Володимира Івановича в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на:

- Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

- Ѕ частину нежитлового приміщення АДРЕСА_6 ;

-Ѕ частину нежитлового приміщення № 9 по АДРЕСА_3 ;

- Ѕ частину нежитлового приміщення АДРЕСА_7 ;

- Ѕ частину трикімнатної квартиру АДРЕСА_4 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. Д. Фединяк

І. О. Максюта