Справа № 354/535/22
Провадження по справі № 2/354/355/22
22 вересня 2022 року м. Яремче
Яремчанський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді Ваврійчук Т.Л.
за участю секретаря судового засідання Старунчак Н.М.
позивача ОСОБА_1
представника позивача адвоката Гураша М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яремче цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації в даному житловому будинку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку у травні 2017 року були зареєстровані також його рідна сестра ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 , які з червня 2017 року виїхали на постійне місце проживання в Російську Федерацію, і з того часу у спірному будинку не проживають, жодного разу не з`являлись, а також у будинку відсутні будь-які їхні речі чи майно. Із врахуванням наведеного, зважаючи на те, що відповідачі у добровільному порядку залишили спірне житло, понад пять років не проживають у будинку та не цікавляться ним, не несуть витрат по його утриманню, позивач просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у будинку за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації в даному житловому будинку.
Ухвалою суду від 10 червня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 16 серпня 2022 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гураш М.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві та просили позов задовольнити. Вказали, що спірний будинок належить на праві приватної власності позивачу і він повністю несе всі витрати по утриманню даного майна. З відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він не спілкується, сестра з донькою приїхали до нього у травні 2017 року та попросили зареєструвати їх у спірному будинку, маючи намір проживати у даній місцевості, однак через кілька днів, на початку червня 2017 року, відповідачі зібрали свої речі та поїхали за кордон, і з того часу не повертались. Деякий час вони проживали на території Російської Федерації, однак на даний час місце їх проживання позивачу невідоме, зв`язок із ними відсутній. У будинку відсутні будь-які речі відповідачів, вони не допомагають у веденні господарства, не надають коштів на ремонт будівлі чи на будь-які інші потреби для підтримки в належному стані будинку. Реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачу будинку перешкоджає позивачу у розпорядженні належним йому майном, зокрема щодо отримання субсидії. Зважаючи на те, що позивач жодних перешкод відповідачам у користуванні спірним будинком не чинить, останні з власної волі залишили житло та не проживають у будинку пять років без поважних причин, просять позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечують.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання повторно не зявилися не повідомивши причин неявки, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення судових повісток за місцем їх реєстрації та шляхом публікації оголошення на сайті судової влади України.
Суд вважає, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він проживає по сусідству із позивачем. Вказав, що він бачив, як близько п`яти років тому влітку приїжджала сестра ОСОБА_1 разом із дочкою, вони пожили у позивача тиждень часу та поїхали на заробітки за кордон. Раніше відповідачі у с.Поляниця не проживали і з того часу більше теж не приїжджали. Він періодично буває в гостях у позивача, у спірному будинку проживає лише ОСОБА_1 та його сім`я, ніяких речей сестри чи її доньки він у будинку не бачив.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача та проживає через вулицю. Вказала, що вона бачила, як близько п`яти років тому влітку приїжджала сестра позивача з донькою і протягом тижня часу вони жили у позивача, а потім поїхали на заробітки за кордон і з того часу не повертались. У спірному будинку проживає лише позивач зі своєю сім`єю, ніяких речей відповідачів там не було та не залишилось після їх від`їзду.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Встановлено, що позивачу у справі належить на праві приватної власності житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 254,2 кв.м., житловою площею 165,2 кв.м.
Відповідно до довідки про склад сім`ї №224, виданої виконавчим комітетом Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області 18 квітня 2022 року у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та племінниця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували місце проживання за вказаною адресою 01 червня 2017 року.
Як вбачається із актів обстеження матеріально-побутових умов від 18 квітня 2022 року та 15 серпня 2022 року, складених депутатом Поляницької сільської ради Поляк О.М. у житловому будинку по АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач ОСОБА_1 а також його дружина ОСОБА_6 , діти: син ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_7 , а також сестра ОСОБА_2 та племінниця ОСОБА_3 , які з 05 червня 2017 року за місцем реєстрації не проживають.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
У відповідності до вимог ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до вимог ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із ст.155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у вказаному будинку 01 червня 2017 року були зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які починаючи з 05 червня 2017 року за місцем реєстрації не проживають, договору з власником про порядок проживання та утримання будинку останні не укладали та вибули з будинку за власним волевиявленням. Відповідачі не здійснюють оплату комунальних послуг за вказаною адресою, їхні особисті речі у приміщенні будинку відсутні. Будь-яких доказів про поважність причин відсутності відповідачів у вказаному будинку чи наявності перешкод у користуванні житлом суду надано не було.
Відтак, право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користування чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника.
Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною шостою ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
За вказаних обставин суд вважає, що позивачем доведено факт не проживання відповідачів у житловому будинку по АДРЕСА_1 понад пять років без поважних причин, а тому суд приходить до висновку, що порушене право власника будинку підлягає захисту шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .
Щодо вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, суд зазначає наступне.
Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, може бути рішення суду про втрату нею права користування житловим приміщенням.
Абзацом третім п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.
Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності додатково вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.
Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012.
Із урахуванням викладеного суд вважає, що у задоволенні зазначеної позовної вимоги ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю.
Оскільки позивач не просив суд покладати на відповідачів понесені ним судові витрати, а тому суд не вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.1, 4, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст.317, 319, 321, 405 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямзадовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог-відмовити.
Копію рішення направити учасникам справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .
Повне судове рішення складено 03 жовтня 2022 року.
Головуючий суддя: Т.Л. Ваврійчук