Справа № 344/3942/22
Провадження № 2/344/2069/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Маланій Ю.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистої приватної власності на квартиру

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 (надалі «Відповідач») про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що квартиру АДРЕСА_1 (надалі також «спірна квартира») було придбано ОСОБА_3 за власні кошти, отримані як дохід від здійснення підприємницької діяльності, а також від діяльності на посаді директора (партнера бренду) ТОВ «Оріфлейм Україна» (за рахунок знижок на продукцію, яка в подальшому реалізовувалася по повній вартості, у зв`язку з чим отримувався дохід у вигляді знижки). У свою чергу ОСОБА_4 не працював, не мав жодних поважних причин, у зв`язку з якими не міг працювати, та, як наслідок, не мав доходів для купівлі квартири.

Крім того, в судовому засіданні представник Позивача зазначила про те, що у 2012 році при народженні дитини ОСОБА_3 отримано суму допомоги при народженні дитини в розмірі близько 50 000,00 грн., які також було спрямовано на придбання квартири. За твердженнями представника Позивача, останню матеріально підтримували батьки та сестра, яка проживає за кордоном.

Вищевказане, на думку Позивача, спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, яку фактично було придбано в шлюбі, оскільки на її придбання було витрачено особисті кошти ОСОБА_3 , що свідчить про наявність підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Представник Позивач та в судових засіданнях позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 правом на подання відзиву на позов не скористався.

Представник Відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив в задоволенні позову відмовити.

Зокрема, заперечуючи проти позову, представник Відповідача в судових засіданнях посилався на те, що ОСОБА_4 весь час перебування у шлюбі працював за кордоном неофіційно (аналогічно, як і перетинав відповідний кордон) та отримував дохід, а тому надати відповідні докази на підтвердження наявності доходу у цей час не має можливості.

В той же час, на думку представника Відповідача, Позивачем не доведено належними засобами доказування того факту, що спірну квартиру було придбано за її власні кошти, і, до того ж, на підтвердження доходу за відповідний період надано документи на суму, меншу від загальної вартості квартири.

В судових дебатах представником Відповідача також зазначено про те, що, на його думку, провадження у даній справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки у провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває цивільна справа №344/20892/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, а тому Позивач ОСОБА_3 повинна спростовувати презумпцію спільної сумісної власності на спірну квартиру в рамках справи про поділ майна (№344/20892/21).

Суд зазначає, що вказані твердження представника Відповідача не є підставою для закриття провадження у даній цивільній справі №344/3942/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистої приватної власності на квартиру, оскільки право особи на звернення до суду є абсолютним, а предметом позовних вимог у обидвох цивільних справах, про які йдеться (№344/20892/21 та №344/3942/22), є різні позовні вимоги.

Заслухавши пояснення представника Позивача, пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.09.1999 року, який розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 січня 2020 року, яке набрало законної сили 27.02.2020 року (а.с.13-15).

Від шлюбу у сторін є неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

09 липня 2010 року між підприємцем ОСОБА_6 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу №Т-Г-ІІ/13 (надалі також «Договір №Т-Г-ІІ/13 від 09.07.2010 року»), щодо об`єкта нерухомого майна, що буде створено у майбутньому (майнові права на квартиру АДРЕСА_2 ).

Крім того, 09.07.2010 року між приватним підприємцем ОСОБА_7 (Виконавець) та ОСОБА_3 (Замовник) було укладено Договір виконання будівельних робіт №Т-Г-ДР-ІІ-13 у квартирі АДРЕСА_3 .

Як зазначено представником Позивача в позовній заяві та не заперечувалося представником Відповідача, договірна вартість спірної квартири становила 348 700,00 грн., яку було сплачено протягом 2010-2015 років, що підтверджується відповідними квитанціями, які додано до позовної заяви (а.с.19-26).

У всіх наданих квитанціях платником у відповідній графі зазначено ОСОБА_3 , тобто Позивача.

30 вересня 2015 року на ім`я ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно: на квартиру двохкімнатну за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.17).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.09.2015 року (а.с.18) ОСОБА_3 є власником квартири двохкімнатної загальною площею 72 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Посилаючись на те, що вказану квартиру двохкімнатну за адресою: АДРЕСА_4 , було придбано за особисті кошти Позивача ОСОБА_3 , що, на її думку, спростовує презумпцію віднесення даного майна до спільної сумісної власності подружжя (оскільки її придбано на час перебування у шлюбі з Відповідачем), Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання квартири особистою приватною власністю.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі СК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом статті 61 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Натомість, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 22.02.2021 року у справі №756/2527/16, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15:

«норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистоюприватноювласністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

У іншій справі № 711/2302/18 Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 року зазначив, що:

«…, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного і з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує протии визнання майна об`єктом пільної сумісної власності подружжя»;

«конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 22 КпШСУкраїни або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 17.02.2021 роуц у справі №295/6213/19.

Спростовуючи презумпцію спільності сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , та обґрунтовуючи заявлений позов, Позивач ОСОБА_3 в особі свого представника покликається на те, що вказану квартиру було придбано нею, хоч і в період шлюбу, але за її особисті кошти, зокрема, з таких джерел:

- доходів від підприємницької діяльності ( ОСОБА_3 була зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 24.02.2006 року по 28.12.2016 року (а.с.27, 85).

Згідно листа Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №473/АП/09-19-52-25 від 17.02.2022 року (а.с.85) дохід згідно поданих платником податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2012 рік склав 20780,00 грн., за 2013 рік дохід склав 14100,00 грн., за 2014 рік 9220,00 грн., за 2015 рік 7950,00 грн., за 2016 рік представлена звітність тільки за 9-ть місяців 2016 року дохід склав 2160,00 грн.

Загальна сума доходу від підприємницької діяльності за вищевказаний період становить 54 210,00 грн.

- доходів від діяльності у ТОВ «Оріфлейм Україна», оскільки ОСОБА_3 була партнером даного бренду (директором) та отримувала знижки на продукцію, яка в подальшому нею реалізовувалася за повною ціною кінцевим споживачам.

За 2010 рік Позивач отримала дохід завдяки знижкам у ТОВ «Оріфлейм Україна» у 48536,30 грн., за 2011 рік 40 068,33 грн., за 2012 рік 29 876,00 грн., за 2013 рік 26650,61 грн., за 2014 рік 27 696,20 грн. (а.с.28-84). Всього за вказаний період: 172 827,44 грн.

- в судовому засіданні представник Позивача також посилалася на те, що у 2012 році у зв`язку з народженням дитини нею від держави отримано допомогу при народженні дитини в розмірі близько 50 000,00 грн., яку також спрямовано на купівлю квартири.

На підтвердження факту отримання такої допомоги та її розміру належних доказів не надано.

Крім того, фактом, який підтверджує право особистої приватної власності, на думку представника Позивача, є те, що у відповідному договорі купівлі-продажу та у квитанціях про оплату спірної квартири зазначено платником саме її, Позивача ОСОБА_3 .

З даного приводу Суд зауважує, що згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 711/2302/18, викладеній у постанові від 22.01.2020 року, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного і з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, Суд зауважує, що, виходячи з вимог чинного сімейного законодавства та практики розгляду відповідної категорії справ, звертаючись з позовом про визнання майна особистою приватною власністю у зв`язку з придбанням його за особисті кошти (п.3 ч.1 ст.57 СК України), позивач за допомогою належних та допустимих засобів доказування повинен довести факт наявності у його розпорядженні таких коштів саме станом на час придбання майна, а також факт витрачання цих коштів саме на придбання спірного майна.

Фактично у даній цивільній справі, обґрунтовуючи вимогу про визнання спірної квартири об`єктом права особистої приватної власності Позивача, представник ОСОБА_3 покликається на те, що дану квартиру було придбано за кошти, які отримано Позивачем як доходи від підприємницької діяльності та роботи партнером бренду (директором) у ТОВ «Оріфлейм Україна».

Однак, частиною 2 статті 61 СК України імперативно визначено, що заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, доходи, які протягом відповідного періоду часу отримувала Позивач, перебуваючи у шлюбі з Відповідачем, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і саме вказані кошти, зі слів представника Позивача, потрачено на придбання спірної квартири.

При цьому, можливості спростування презумпції спільної сумісної власності на заробітну плату, пенсію, стипендію, інші доходи, одержані одним із подружжя, Сімейний кодекс України не передбачає.

Крім того, надані представником Позивача докази на підтвердження джерел доходів ОСОБА_3 не дають можливості вважати такі доходи преміями, нагородами, які вона одержали за особисті заслуги (які згідно ч. 3 ст. 57 СК України відносяться до особистої приватної власності дружини чи чоловіка).

Відтак, на думку Суду, стороною Позивача доходи ОСОБА_3 невірно трактуються, як її особисті кошти, оскільки статус таких доходів чітко визначено сімейним законодавством як спільна сумісна власність подружжя.

Стосовно отриманої Позивачем допомоги при народженні дитини, Суд звертає увагу, що навіть за умови підтвердження такого факту належними засобами доказування, допомога при народженні дитини не є об`єктом особистої приватної власності дружини, а надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання (пункт 10 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1751).

Щодо посилання представника Позивача в судовому засіданні на те, що сім`ю Позивача матеріально підтримували її батьки та сестра, яка працює за кордоном, то належних доказів на підтвердження таких доводів Суду не надано.

Інших доказів на підтвердження того, що Позивачем спірна квартира придбавалася за її особисті кошти, Суду не надано.

Крім того, сам факт того, що протягом певного періоду часу чоловік (дружина) офіційно не працювали, не спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Отже, проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства України, Суд дійшов висновку про те, що в ході судового розгляду справи представником Позивача не надано належних доказів, які спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, оскільки не доведено належними та допустимими засобами доказування того факту, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано за особисті кошти ОСОБА_3 , що свідчить про необґрунтованість її позовних вимог.

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19):

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

На підставі викладеного, відповідно до ст. 57, 60, 61 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистої приватної власності на квартиру відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.09.2022 року.

Суддя Домбровська Г.В.