ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 671/2197/21

Провадження № 22-ц/4820/777/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2022 року (суддя Бурлак Г.І.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 червня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 150 000 грн. зі строком повернення до 06.01.2019 року. Позика була надана для особистих потреб. При передачі грошових коштів та написанні договору позики були присутні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У 2020 році позивач зустрічався з відповідачем та просив його повернути борг, однак відповідач борг не повернув, взятих на себе зобов`язань не виконав.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 150 000 грн. боргу, 15 567,13 грн. процентів за період користування коштами (на рівні облікової ставки НБУ, передбаченої ч.1 ст.1048 ЦК України), 35 400 грн. інфляційних витрат, 13 315,30 грн. 3% річних та 2142,82 грн. судових витрат.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 214 282 грн. 43 коп. заборгованості за договором позики від 06 червня 2018 року, в тому числі: 150 000 грн. - сума боргу за договором позики, 15 567,13 грн. - процентів за період користування коштами, 35 400 грн. - інфляційних втрат, 13 315,30 грн. - 3% річних та 2142,82 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач, отримавши від позивача у позику 150 000 грн., взятого на себе зобов`язання із повернення коштів не виконав, тому сума боргу має бути повернута з урахуванням процентів за користування позикою та відповідальності за порушення грошового зобов`язання передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішенняТеофіпольського районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2022 року скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю предмету спору.

В обґрунтування скарги зазначав, що ОСОБА_2 змусив написати ОСОБА_1 під фізичним та психологічним тиском та з погрозою позбавлення життя розписку про позику коштів у розмірі 150 000 грн., які насправді позивач ОСОБА_1 не передавав. За вказаним фактом ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні №000225, про що у позовній заяві позивачем та його представником не було зазначено.

Кримінальне провадження №000225 відкрито 04.05.2020 за ч. 4 ст. 189 КК України та в ході досудового розслідування було здобуто докази щодо вимагання неіснуючого боргу в ОСОБА_1 в сумі 150 000 грн., оголошено за даним фактом про підозру ОСОБА_2 та його спільникам. Під час допитів в якості потерпілого ОСОБА_1 повідомив про всі обставини написання розписки під тиском з боку ОСОБА_2 та його пособників.

Водночас, судом першої інстанції вищевказаних обставин з`ясовано не було та прийнято рішення без участі ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим апелянт вважає, що провадження у даній цивільній справі слід закрити в порядку п. п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки відсутній предмет спору та з підстав п. п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України (зловживання процесуальними правами з боку позивача у формі подання завідомо безпідставного позову, за відсутності предмету спору, який має очевидно штучний характер).

Відзиву на апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду від інших учасників справи не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у такому випадку судове засідання не проводиться, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1,4 ст.367 суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 06 червня 2018 року ОСОБА_1 склав розписку, згідно з якою у ОСОБА_2 отримав позику в розмірі 150 000 грн. Борг зобов`язувався повернути у термін до 06 січня 2019 року. У разі прострочення повернення боргу у встановлений строк, зобов`язувався сплати відсотки з розрахунку 3% річних за кожен день прострочення (а. с. 36).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, тому, посилаючись на приписи ст. ст. 1046 - 1050 ЦК України, просив задовольнити позов, стягнувши суму позики, проценти за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України, інфляційні втрати та 3% річних за порушення грошового зобов`язання.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 отримавши від позивача у позику грошові кошти, взятого на себе зобов`язання із повернення коштів у визначений строк не виконав, у зв`язку із чим у позивача виникло право на повернення всієї суми позики 150 000 грн., 15 567,13 грн. - процентів за період користування коштами (на рівні облікової ставки НБУ), 35 400 грн. - інфляційних втрат (з 06.06.2018 по грудень 2021 року) та 13 315,30 грн. - 3% річних за період заборгованості (з 07.01.2019 по 23.12.2021).

Щодо стягнення позики 150 000 грн., 15 567,13 грн. - процентів за період користування коштами (на рівні облікової ставки НБУ), 13 315,30 грн. - 3% річних за період заборгованості (з 07.01.2019 по 23.12.2021), суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення заборгованості за позикою у зазначених розмірах. Матеріали справи не містять доказів щодо спростування такої заборгованості. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо спростування визначеного розміру заборгованості.

Однак з висновком суду з частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 35 400 грн. а саме з 06.06.2018 по 31.12.2018 : 5,1% х 150000 /100% = 7650 грн.; за 2019 рік: 4,1% х 150000 /100% = 6150 грн.; за 2020 рік: 5%х150000/100%=7500 грн.; з січня по грудень 2021 року рік: 9,4% х 150000 /100% = 14100 грн. колегія суддів погодитись не може, оскільки за вимогами частини 2 статті 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання наступає після прострочення виконання грошового зобов`язання. За договором позики від 06 червня 2018 року прострочення грошового зобов`язання наступило з 7 січня 2019 року, а тому саме з цього часу застосовується відповідальність боржника, передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України. у вигляді інфляційних втрат.

За період прострочення виконання грошового зобов`язання розмір інфляційних втрат складатиме 27750 грн., з них за 2019 рік: 4,1% х 150000 /100% = 6150 грн.; за 2020 рік: 5%х150000/100%=7500 грн.; з січня по грудень 2021 року рік: 9,4% х 150000 /100% = 14100 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову в повному обсязі, на зазначене уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості за позикою в загальному розмірі 214282 грн., у зв`язку з чим рішення суду слід змінити, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за позикою 206 632,43 грн.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 змусив написати ОСОБА_1 під фізичним та психологічним тиском та з погрозою позбавлення життя розписку про позику коштів у розмірі 150 000 грн., які насправді позивач ОСОБА_1 не передавав, не може бути підставою для скасування судового рішення в силу недоведеності таких обставин та відсутності доказів, які б підтверджували зазначене апелянтом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Наявність кримінального провадження №000225 за фактом вимагання боргу, де ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні, не свідчить про неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи по суті, враховуючи предмет позову та докази, якими позов обґрунтовувався.

Твердження ОСОБА_1 про те, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №000225 за ч. 4 ст. 189 КК України по обвинуваченню ОСОБА_2 було здобуто докази щодо вимагання неіснуючого боргу в ОСОБА_1 в сумі 150 000 грн., та під час допитів в якості потерпілого ОСОБА_1 повідомив про всі обставини написання розписки під тиском з боку ОСОБА_2 та його пособників, висновків суду не спростовують. В матеріалах справи наявна розписка про позику ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 150 000 грн. у ОСОБА_2 , тоді як апелянтом не доведено, що її написано під впливом фізичного та психологічного тиску та з погрозою позбавлення життя. Судовий розгляд справи №671/1319/20 наразі не завершено, у зв`язку з чим вважати доведеними посилання апелянта підстав немає. Наявність вироку по обвинуваченню ОСОБА_2 за ст. 189 КК України та/чи встановлення судом обставин, що розписку ОСОБА_1 написав під впливом фізичного та психологічного тиску, може слугувати підставою для перегляду рішення у цивільній справі за нововиявленими обставинами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції було прийнято рішення по справі, що переглядається, без урахування обставин, за яких порушено кримінальне провадження, та пояснень ОСОБА_1 як потерпілого, які надавалися ним в ході досудового розслідування кримінального провадження, не впливають на висновки суду. Так, про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 32), тому мав можливість висловити свою процесуальну позицію відносно заявленого позову та подати відповідні докази.

Долучені до апеляційної скарги копії допиту потерпілого та додаткового допиту потерпілого без зазначення дати, часу та посадової особи, що склала протокол апеляційним судом до уваги не беруться в силу положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Підстави для закриття провадження в порядку п. п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України за відсутності предмету спору та з підстав п. п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, про що ОСОБА_1 зазначено в апеляційній скарзі, відсутні.

За позовом ОСОБА_2 , предметом якого було стягнення боргу за позикою з врахуванням наявної в матеріалах справи розписки, наданої відповідачем позивачу, мають місце спір між учасниками справи, у зв`язку з чим позовне провадження у даній справі не може бути закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У зв`язку з тим, що позовну заяву задоволено на 96%, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним за подання позовної заяви судовий збір в розмірі 2057 грн., за подання апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 128,57 грн. судового збору.

Із застосуванням положень ч.10 статті 141 ЦПК України 2057 грн. - 128,57 грн. = 1928,43 грн. судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2022 року змінити в частині розміру боргу за договором позики та розподілу судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Волочиським РС УДМС України в Хмельницькій обл. 03.03.2016) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Волочиським РВ УМВС України в Хмельницькій обл. 09.07.2008) заборгованість за договором позики від 06 червня 2018 року в розмірі 206 632,43 грн., з яких 150 000 грн.- позика, 15 567,13 грн. - проценти за користування коштами, 27 750 грн. - інфляційні втрати, 13 315,30 грн. - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1928,43 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк