Дата документу 26.04.2022 Справа № 335/2320/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/2320/21 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко І.А.
Провадження № 22-ц/807/608/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» квітня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання втрати права вимоги до спадкоємців за кредитним договором та за договором іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання втрати права вимоги до спадкоємців за кредитним договором та за договором іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 24 квітня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір № 131/04/3, відповідно до умов якого позичальник одержав кредит у сумі 60000,00 доларів США.

Для забезпечення усіх зобов`язань за вказаним кредитним договором між позичальником та банком 24 квітня 2008 року був укладений Договір іпотеки № 131/04/3/1з, згідно з умовами п.2.1., 2.1.1. якого предметом іпотеки є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_6 заборгованість з кредитним договором № 131/04/3 від 24 квітня 2008 року у сумі 538 433,49 грн. та судові витрати.

10 березня 2015 року постановою головного державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції був накладений арешт на все майно, що належить ОСОБА_5 , а саме, на квартиру АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після померлого залишилась спадщина у вигляді вищевказаної квартири. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2020 року по справі № 335/12137/19 визнано право власності за позивачами у розмірі по 1/3 частки вказаної квартири за кожним, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

На час звернення до суду судове рішення від 16 листопада 2010 року по справі № 2-3496/2010 не виконано, а виконавче провадження не закрито.

У 2017 році банк звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом про звернення стягнення на нерухоме майно, заявляв вимоги про стягнення із спадкоємців суми боргу у розмірі 65 906,28 доларів США та 15 796, 69 грн., що відповідає рішенню Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2010 року по справі № 2-3496/2010. Від вказаних вимог про стягнення суми боргу банк відмовився, а позовні вимоги про звернення стягнення на нерухоме майно залишено без задоволення. Вважали, що банк використав усі можливості про забезпечення виконання умов кредитного договору та стягнення предмету іпотеки відповідно до умов кредитного договору та договору іпотеки.

Про відкриття спадщини банк дізнався 16 червня 2015 року та направив повідомлення про наявність кредиторської заборгованості на адресу Третьої Запорізької нотаріальної контори, відповідно до якого надав інформацію нотаріусу про наявність боргу у померлого та просив пред`явити вимогу усім спадкоємцям на спадок ОСОБА_5 за кредитним договором, чим поклав обов`язки про пред`явлення своїх вимог до спадкоємців на третю особу, що не передбачено нормами чинного законодавства. Банк повідомив нотаріальну контору про наявність заборгованості у розмірі 58250 доларів США, що не відповідає вартості майна, яке належало спадкодавцю, а тому вважали, що вказане повідомлення не можна розглядати як вимогу, яка пред`явлена згідно з нормами чинного законодавства, жодної вимоги про задоволення вимог кредитора у межах вартості майна, одержаного у спадщину від відповідача не надходила, що, на думку позивачів, свідчить про втрату права вимоги до спадкоємців за кредитним договором і за договором іпотеки.

Також 16 березня 2017 року закінчився строк позовної давності по поверненню кредиту (у межах вартості майна, одержаного у спадщину), що є підтвердженням про втрату права вимоги до спадкоємців за кредитним договором і за договором іпотеки з боку відповідача.

На підставі зазначеного просили позбавити ПАТ АТ «Укргазбанк» права вимоги та припинення зобов`язань за кредитним договором №131/04/3 від 24 квітня 2008 року і договором іпотеки №131/04/3/1з.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом першої інстанції вимог ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15, Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №334/9638/18, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення суду про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання втрати права вимоги до спадкоємців за кредитним договором та за договором іпотеки, суд, пославшись на норми ст.17 Закону України «Про іпотеку», з огляду на те, що спірні правовідносини допускають правонаступництво,зазначив, що смерть боржника у основному зобов`язанні не є підставою для припинення іпотеки, а під час розгляду справи встановлено, що після смерті ОСОБА_5 залишились спадкоємці, які відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину, а також враховуючи те, що банк в межах шестимісячного строку після того, як йому стало відомо про смерть боржника, звернувся до нотаріуса з вимогою до спадкоємців, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позову ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення відповідача права вимоги до спадкоємців за кредитним договором і за договором іпотеки.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.04.2008 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк» та ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір №131/04/3, за умовами якого Банк надав, а Позичальник отримав кредит у сумі 60 000,00 доларів США на строк з 24.04.2008 року по 21.04.2028 року на придбання квартири АДРЕСА_1 (а.с.7-9).

Для забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язань за кредитним договором між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_5 був укладений Договір іпотеки №131/04/3/1з, посвідчений 24.04.2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф. та зареєстрований у реєстрі за №1394 (а.с.10-12).

Згідно з п.2.1. Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , та належить Іпотекодавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф. 24.04.2008 року, за реєстровим №1392, що зареєстрований у державному реєстрі правочинів №2863218 від 24.04.2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 від 17.03.2014 року, виданого АРДС Тбіліська служба цивільного реєстру (а.с.34).

16.06.2015 року ПАТ АБ «Укргазбанк» стало відомо про смерть позичальника ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , із повідомлення Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ ГТУЮ у Запорізькій області від 26.05.2015 року за №183.1/9.

16.06.2015 року ПАТ АБ «Укргазбанк» направило на адресу Третьої Запорізької державної нотаріальної контори повідомлення про наявність кредиторської заборгованості за №51502/11/610, що підтверджується відповідною копією повідомлення (а.с.47).

Відповідно до наданої відповіді Третьої Запорізької державної нотаріальної контори №1617/02-14 від 25.06.2015 року претензія кредитора зареєстрована за №476 від 25.06.2015 року, заведено спадкову справу №196/2015 (а.с.48-49).

Також судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2010 року, ухваленим у справі №2-3496/2010, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_8 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №131/04/3 від 24.04.2008 року у сумі 538 433,49 грн. та судові витрати (а.с.16-18).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2018 року у справі №335/11103/16-ц, позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на нерухоме майно залишено без задоволення. Зазначене рішення набрало законної сили 13.03.2018 року (а.с.68-70).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2020 року, ухваленим у справі №335/12137/19, задоволено позов ОСОБА_9 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання права власності на спадщину, визнано за ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на 1/3 частини за кожним квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17-19). Рішення набрало законної сили 07.08.2020 року (а.с.17-19).

За приписами частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599, 601, 604, 609 ЦК України.

Так, статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 598 ЦК України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем з виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави для припинення іпотеки визначені статтею 17 Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, вказаною нормою передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Судом першої інстанції встановлено, що заборгованість за кредитним договором від 24.04.2008 року №131/04/3, укладеним між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк» та ОСОБА_5 була стягнута солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_8 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2010 року, ухваленого у справі №2-3496/2010 року.

Матеріали справи не містять та позивачами не надано доказів на підтвердження того, що зазначене судове рішення виконане, а отже, правильним є висновок суду, що боргові зобов`язання за кредитним договором №131/04/3 від 24 квітня 2008 року не припинилися.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції вимог ст.ст. 1281, 1282 ЦК України колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на таке.

Частинами 2 та 3 статті 1281 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги.

За приписами частини 4 статті 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини 1 статті 1282 ЦК України та частини 1 статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статусу іпотекодавця. Отже, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцем боржника - іпотекодавця не припиняється.

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Сплив цих строків позбавляє кредитора права вимоги (припинення його цивільного права). Однак, оскільки основне зобов`язання за кредитним договором не виконане, відсутні передбачені законом підстави для припинення зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 334/9638/18 (провадження №61-15763св20).

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачами, ПАТ АБ «Укргазбанк» своєчасно пред`явлено вимоги до спадкоємців шляхом направлення повідомлення про наявність кредиторської заборгованості на адресу нотаріуса, після того як Банку стало відомо про смерть позичальника.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалюючи рішення у справі №335/11103/16-ц за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на нерухоме майно Орджонікідзевський районний м. Запоріжжя зазначив, що посилання відповідачів на те, що внаслідок пропуску строку, визначеного ст.1281 ЦК України, для звернення з вимогами до спадкоємців майнового поручителя, Банк позбавився права вимоги до спадкоємців, є помилковим (а.с.68 зворот.).

Отже, суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строк, установлений положеннями статті 1281 ЦК України, для предявлення вимоги до спадкоємців боржника ОСОБА_5 .

Рішення Орджонікідзевський районний м. Запоріжжя від 07 лютого 2018 року у справі №335/11103/16-ц відповідачами не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк використав усі можливості про забезпечення виконання умов кредитного договору та стягнення предмету іпотеки відповідно до умов кредитного договору та договору іпотеки, з посиланням на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2018 року, яким Банку відмовлено у задоволенні вимог про звернення стягнення на нерухоме майно, не заслуговують на увагу, оскільки мотивом відмови судом у задоволенні вказаного позову було те, що Банком невірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова