Дата документу 15.04.2022 Справа № 314/1009/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 320/1009/21 Головуючий у 1 інстанції: Свідунович Н.М.
№ 22-ц/807/421/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Насонової Марини Сергіївни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільнянський молокозавод" про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ "Вільнянський молокозавод" про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона працювала, згідно наказу № 273-к від 17.06.2020, на посаді лаборанта хіміко-бактеріального аналізу 3 розряду ТОВ "Вільнянський молокозавод". Наказом від 28.10.2020 № 487-к була звільнена за власним бажанням. Звільнення вважає незаконним, оскільки відповідач повідомив працівникам, що у зв`язку з проведенням реорганізації підприємства, що підтверджується ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.01.2021 у справі № 908/3411/20, працівники повинні написати заяву на звільнення за власним бажанням, а потім повернуться на ці ж посади, зміниться лише назва підприємства. Таким чином відповідач грубо порушив вимоги законодавства про працю, керівництво ТОВ "Вільнянський молокозавод" чинило тиск на неї та ввело в оману, що і стало підставою для звільнення за власним бажанням. З 29.10.2020 вона не працює, на утриманні має малолітню дитину, незаконним звільненням відповідач спричинив їй моральну шкоду.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, поновити її на посаді лаборанта хіміко-бактеріального аналізу 3 розряду ТОВ "Вільнянський молокозавод", стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2020 до дня поновлення на роботі, а також моральну шкоду за незаконне звільнення та за час вимушеного прогулу у розмірі 35000,00 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Насонової М.С. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено факту та не підтверджено жодними доказами, що керівництво ТОВ «Вільнянський молокозавод» примусило ОСОБА_1 написати заяву про звільнення за власним бажанням.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 273-к від 17.06.2020 прийнята на посаду лаборанта хіміко-бактеріального аналізу 3 розряду ТОВ "Вільнянський молокозавод".

З копії заяви від 28.10.2020, адресованої в.о. виконавчого директора ТОВ "Вільнянський молокозавод" Кошелєвій Н.С. вбачається, що ОСОБА_1 просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 28.10.2020.

На підставі наказу ТОВ "Вільнянський молокозавод" від 28.10.2020 № 487-к встановлено, що ОСОБА_1 лаборанта хіміко-бактеріалогічного аналізу звільнено із займаної посади з 28.10.2020 за власним бажанням. З наказом ОСОБА_1 ознайомлена, про що свідчить її підпис.

Про звільнення позивача з посади 28.10.2020 на підставі наказу від 28.10.2020 № 487-к за власним бажанням здійснено запис № 12 у трудовій книжці від 14.02.2017 серії НОМЕР_1 .

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України установлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Суд першої інстанції, вірно, виходив з того, що факт тиску на позивача щодо подання заяви про звільнення за власним бажанням не підтверджено належними і допустимим доказами. ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про звільнення, одержала трудову книжку, з нею було проведено повний розрахунок. Крім цього, позивач мала можливість протягом двох тижнів відкликати вказану заяву, однак таким правом не скористалася.

Судова колегія також не знаходить підстав вважати, що позивач була змушена написати заяву про звільнення, вона не надала жодних переконливих доказів і того, що вона була введена в оману за умови відсутності жодних перешкод для отримання нею будь яких юридичних консультацій щодо наслідків звільнення.

Тож ОСОБА_1 відповідно до діючого законодавства була правомірно звільнена з роботи і підстав для її поновлення на посаді немає.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Насонової Марини Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 вересня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар