Справа № 152/1582/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 квітня 2022 року м. Шаргород

Справа №152/1582/21

Провадження №2/152/72/22

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

представників позивача - ОСОБА_1 ,

адвоката Куйдана О.І.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Костриці В.С.,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовною заявою Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача

1. Виклад позиції позивача.

30.12.2021 року КНП «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області звернулося до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків.

У позовній заяві позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь КНП «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області 77248, 17 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_2 знаходиться з ним у трудових відносинах на підставі наказу №130 від 04.10.2016 року та працює на посаді «Провізор».

З відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

З наказом №75 від 06.09.2021 року «Про проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на складі ОСОБА_3 ОСОБА_2 » відповідач відмовилася ознайомлюватися, про що складена доповідна записка від 06.09.2021 року головним бухгалтером на ім`я головного лікаря у присутності голови комісії та членів інвентаризаційної комісії.

З 07.09.2021 року по 09.09.2021 року було проведено інвентаризацію підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей і виявлена нестача.

ОСОБА_2 - матеріально відповідальна особа, провізор, була присутня на складі під час інвентаризації.

Також, згідно з наказом №77 від 13.09.2021 року «Про проведення позапланової інвентаризації медикаментів та медичного інвентарю», проведена повторна інвентаризація. ОСОБА_2 відмовилася ознайомлюватися з наказом, про що складено доповідну записку від 13.09.2021 року головним бухгалтером на ім`я головного лікаря в присутності голови комісії та членів інвентаризаційної комісії.

Повторну інвентаризацію було продовжено згідно з наказом №79 від 16.09.2021 року «Про продовження проведення позапланової інвентаризації медикаментів та медичного інвентарю». ОСОБА_2 відмовилася ознайомлюватися з Наказом, про що складено доповідну записку від 16.09.2021 року головним бухгалтером на ім`я головного лікаря в присутності голови комісії та членів інвентаризаційної комісії.

Повторну інвентаризацію підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей проведено з 16.09.2021 року по 29.09.2021 року і виявлена нестача. При цьому ОСОБА_2 , яка є матеріально відповідальною особою, провізором, була присутня на складі під час проведення інвентаризації.

За результатами проведеної інвентаризації на підставі розпорядчого документа від 16.09.2021 року за №79 інвентаризація підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей проводилася станом на 29 вересня 2021 року комісією у складі: голови комісії та членів інвентаризаційної комісії, і виявлена нестача.

Станом на 29 вересня 2021 року інвентаризацією підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей виявлено нестачу медичних препаратів та виробів медичного призначення, зокрема: гентаміцину сульфат 2 мл. №10 - 8 (вісім) пачок на суму 308 грн.; діазоліну-Дарниця 100 мг. №10 - 1 (одна) пачка на суму 9 грн.; йодікскіну - 8 (вісім) штук на суму 2828 грн.; йодікскіну - 10 (десять) штук на суму 3535 грн.; квамателу - 12 (дванадцять) упаковок на суму 3834,84 грн.; квамателу 20 мг. - 8 (вісім) штук на суму 502,35 грн.; лефлоцину розчин для інфузій 100 мл. - 85 (вісімдесят п`ять) пляшок на суму 7641,50 грн.; магнію сульфату роз. 5мл. №10 - 5 (п`ять) пачок на суму 96,55 грн.; метронідазолу розчину для інфузій 100 мл. - 15 (п`ятнадцять) пляшок на суму 246,90 грн.; моксимаку розчину 250 мл. №1 - 27 (двадцять сім) штук на суму 8500,68 грн.; параформу - 1 (один) кілограм на суму 136,80 грн.; перекису водню 32,5% - 9 (дев`ять) штук на суму 1294,50 грн.; рафт розчину 4мг/мл. амп. 1мл. №10 - 34 (тридцять чотири) штуки на суму 3408,50 грн.; рукавиць оглядових латексних нестерильних розміру L - 2200 (дві тисячі двісті) пар на суму 8008 грн.; рукавичок н/стер. огляд М - 1500 пар на суму 5535 грн.; рукавичок н/стер. огляд. L - 950 (дев`ятсот п`ятдесят) пар на суму 3505,50 грн.; рукавичок нестерильних - 130 (сто тридцять) пар на суму 806 грн. грн.; сангера розчину 5 мл №5 - 3 (три) упаковки на суму 218,25 грн.; санпіму - 1000 пор. 1000 мг. №1 - 79 (сімдесят дев`ять) штук на суму 9037,60 грн.; спирту етилового 96% - 5 (п`ять) пляшок на суму 91 грн.; сульцеф порошку для р-ну д/ін. 1г/1г фл. №1-2 (дві) штуки на суму 435,60 грн.; фленоксу 0,4 мл. - 144 (сто сорок чотири) штуки на суму 11088 грн.; ємності стерильної для відбору біологічного матеріалу - 10 (десять) штук на суму 4980 грн.; шапочок-беретів одноразових - 832 (вісімсот тридцять дві) штуки на суму 1191,90 грн.

Недостача виникла внаслідок недбалого ставлення ОСОБА_2 до збереження товарно-матеріальних цінностей.

Вина ОСОБА_2 у недостачі товарно-матеріальних цінностей підтверджується матеріалами перевірок та актом інвентаризації.

Голова комісії за участі членів комісії склали інвентаризаційний опис від 29.09.2021 року, згідно з яким за матеріально-відповідальною особою ОСОБА_2 рахується нестача, а саме: по медичних виробах в сумі 71076,27 грн. та по виробах медичного призначення в сумі 6171,90 грн.

При ознайомленні ОСОБА_2 з результатами інвентаризації, остання безпричинно відмовилася від підпису акту в присутності голови та членів інвентаризаційної комісії.

29 вересня 2021 року було розпочато «Акт службового розслідування».

При цьому, сформовано комісію та розглянуто такі питання: 1) Аналіз позапланової інвентаризації препаратів та виробів медичного призначення по складу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; 2) Аналіз позапланової інвентаризації препаратів та виробів медичного призначення по складу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та невиконання службових обов`язків провізором ОСОБА_2 .

Зазначену шкоду відповідач добровільно не відшкодовує.

Відповідач повинна нести повну матеріальну відповідальність перед КНП «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області за нестачу медичних препаратів та виробів медичного призначення як працівник, з яким укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Нестача медичних препаратів та виробів медичного призначення виникла у зв`язку з недбалими діями відповідача, яка не забезпечувала їх збереження.

Згідно зі ст.130 КЗпП, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. У разі покладення матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом установлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків є протиправними діями.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає

відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, якщо між працівником і підприємством, установою, організацією згідно із ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Письмові договори про повну матеріальну відповідальність можуть бути укладені підприємством, установою, організацією з працівниками, які досягли 18-річного віку, обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей (ст.135-1 КЗпП).

Згідно з цим Переліком до робіт, що мають виконуватися працівниками, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність, відносяться роботи з приймання на зберігання, обробки, зберігання, відпуску матеріальних цінностей.

Відповідно до п.4.3 посадової інструкції, на провізора покладена відповідальність щодо завданої матеріальної шкоди - в межах, визначених чинним цивільним законодавством та законодавством про працю України.

Працівник, який заподіяв шкоду, може покрити її добровільно повністю або частково. За згодою власника чи уповноваженого ним органу, працівник може передати для покриття заподіяної шкоди своє майно або виправити пошкоджене.

Згідно із ст.22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушення права (реальні збитки).

Згідно з ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виходячи з вказаних норм Цивільного кодексу України, у зв`язку з неправомірними діями відповідача, а саме бездіяльністю, позивачу відповідачем має бути відшкодована матеріальна шкода у виді реальних збитків в сумі 77248,17 грн.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач покликається на норми ст.ст.130, 134, 135-1, 232, 233 КЗпП України.

В судових засіданнях у вступному слові та в додаткових поясненнях 27.04.2022 року представники позивача КНП «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області - адвокат Куйдан О.І., що діє на підставі ордеру від 15.02.2022 року (а.с.119), а до того діяв на підставі ордеру від 31.01.2022 року (а.с.99), та ОСОБА_1 , що діє на підставі довіреності від 26.04.2022 року (а.с.153-154), а до того діяла на підставі довіреності від 27.01.2022 року (а.с.100-101), підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позові, просили позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача 77248,17 грн. заподіяної матеріальної шкоди, а також судові витрати по сплаті судового збору.

Адвокат Куйдан О.І., підтримуючи позов, зазначив, що відповідач ОСОБА_2 знаходилася у трудових відносинах з позивачем, зокрема, працювала провізором з 04.10.2016 року до 04.01.2022 року на 0,5 ставки, з нею було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. У лікарні було проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей: медпрепаратів та виробів медичного призначення за період з початку 2021 року по 29.09.2021 року та встановлено їх недостачу, зокрема, в сумі 77248,17 грн. Вказану шкоду, яка заподіяна позивачеві внаслідок невиконання ОСОБА_2 своїх трудових обов`язків, встановлених посадовою інструкцією, зокрема, п.п.2.3, 2.4, 2.8, 2.9, 2.10, 2.11, 3.2, 3.3, 3.5, 3.8, 4.1, 4.2, 4.3, 5.1, 5.2-5.7, 5.9, 5.13, 5.15, 5.16, та договором про повну матеріальну відповідальність, відповідач добровільно відмовилася відшкодувати, що стало підставою для звернення з означеним позовом до суду. Розмір цієї шкоди розрахований позивачем, виходячи з вартості медпрепаратів та виробів медичного призначення, що вказані в позовній заяві та складаються із 24 видів найменувань, враховуючи вартість кожної одиниці.

Також, адвокат Куйдан О.І. вважає, що між тим, що відповідач не виконувала свої посадові обов`язки, передбачені посадовою інструкцією, зокрема, між бездіяльністю останньої, та виникненням шкоди є прямий причинний зв`язок.

До того ж, адвокат Куйдан О.І. вважає, що доказами на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 отримала під звіт медпрепарати та вироби медичного призначення, які перераховані у двадцяти чотирьох пунктах у позовній заяві, є протоколи інвентаризаційної комісії медпрепаратів та виробів мед призначення, акти інвентаризації, звіряльні відомості, акт службового розслідування, доповідні записки щодо виявлення нестачі. Відтак, представник позивача вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_1 , підтримуючи позовні вимоги, зазначила, що посада відповідача, яку остання займала у Шаргородській міській лікарні, - провізор, відноситься до категорії «Професіонали». Діяльність відповідача як провізора, регулюється ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Методичними рекомендаціями ведення обліку лікарських засобів та медичних виробів у закладах охорони здоров`я, що затверджені Наказом МОЗ за №635 від 09.09.2014 року з наступними змінами, посадовою інструкцією провізора. Відповідно до вимог вказаного законодавства та посадової інструкції провізора, саме відповідач ОСОБА_2 повинна вести облік лікарських засобів та медичних виробів, що остання не робила, допустила бездіяльність, яка призвела до заподіяння шкоди позивачу на суму 77248,17 грн., яку повинна відшкодувати. Так, у склад лікарських засобів та медвиробів має право заходити тільки провізор, тому, виявивши будь-які порушення у обліку та зберіганні лікарських засобів чи медичних виробів, відповідач повинна була повідомити керівництво лікарні, що нею не зроблено, хоча первинний облік медпрепаратів повинна вести саме вона, згідно з вимогами Методичних рекомендацій. Проведена позивачем інвентаризація лікарських засобів та медпрепаратів, яка охоплювала період з початку 2021 року до кінця вересня 2021 року виявила нестачу, що сталася внаслідок бездіяльності відповідача. При цьому вважає, що наявність Договору про повну матеріальну відповідальність не є необхідною, оскільки обов`язки провізора викладені у посадовій інструкції та в Методичних рекомендаціях, яких ОСОБА_2 не дотрималася. Розподіл складів та матеріальних цінностей між двома провізорами відбувається на підставі вимог Наказу МОЗ України за №1428 від 24.06.2019 року, а також, відповідно до посадової інструкції. Ознайомлення відповідача з вимогами посадової інструкції відбулося 24.12.2020 року, що, на думку представника позивача, є підтвердженням того факту, що ОСОБА_2 отримувала лікарські засоби та медичні вироби під звіт, але не вела їх належного обліку, що і призвело до виникнення шкоди. Держпраця перевірила за заявою відповідача всю діяльність лікарні з приводу забезпечення прав та умов праці ОСОБА_2 і не знайшла порушень, але виявила порушення у діяльності відповідача, яка не виконувала свої посадові обов`язки, не вела обліку надходження та розподілу по відділеннях лікарських засобів та медичних виробів, крім так званого «Ковідного журналу», який на вимогу адміністрації лікарні почала вести у січні 2021 року.

ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

2. Виклад заперечень відповідача.

Відповідач - ОСОБА_2 скористалася своїм правом на подання відзиву на позов.

01.02.2022 року представником відповідача - адвокатом Чаленко Н.В. надіслано до Шаргородського районного суду відзив на позовну заяву (а.с.107-112).

У відзиві представник відповідача заперечила щодо задоволення позовних вимог КНП «Шаргородська міська лікарня».

Заперечуючи щодо позову, представник відповідача зазначила, що позовні вимоги КНП «Шаргородська міська лікарня» вважає необґрунтованими та безпідставними та не визнає їх в повному обсязі.

Обґрунтовуючи заперечення, представник відповідача зазначила, що ОСОБА_2 працювала провізором в Комунальному некомерційному підприємстві «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області з 4 жовтня 2016 року на половину ставки.

З жовтня 2017 року по 24 грудня 2020 року відповідач перебувала у відпустці в зв`язку з вагітністю та пологами та у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Перед виходом у відпустку ОСОБА_2 передала головній медсестрі лікарні матеріальні цінності, які рахувалися за нею, при цьому, наказ та акт передачі матеріальних цінностей зберігаються у позивача.

Під час знаходження ОСОБА_2 у відпустці в якості провізора на роботу була прийнята ОСОБА_3 , яка і прийняла всі матеріальні цінності на складах медикаментів та медичного обладнання.

24 грудня 2020 року ОСОБА_2 після відпустки приступила до виконання своїх обов`язків на 0,5 ставки, а ОСОБА_3 залишилася працювати провізором на повну ставку.

В зв`язку з тим, що в підпорядкуванні ОСОБА_2 повинні знаходитися товарно-матеріальні цінності, вона висловилася щодо проведення інвентаризації медичних препаратів та складання акту про прийняття ОСОБА_2 матеріальних цінностей, як то передбачено в нормативних актах щодо ведення бухгалтерського обліку матеріальних цінностей.

ОСОБА_2 головним лікарем КНП «Шаргородська міська лікарня» Чорним В.В. було відмовлено в проведенні інвентаризації в зв`язку з її виходом на роботу та повідомлено, що медикаменти та медобладнання знаходяться в підпорядкуванні провізора ОСОБА_3 і саме нею будуть здійснюватися закупівлі медикаментів, їх розподіл та видача медичних препаратів структурним підрозділам лікарні, а також підписання всієї документації, що стосувалася руху матеріальних цінностей.

За весь період роботи ОСОБА_2 з грудня 2020 року по вересень 2021 року жодного разу бухгалтерією лікарні не здійснювалася будь-яка перевірка руху матеріальних цінностей, документації щодо обліку медикаментів та медичного обладнання на складах.

У лікарні було відомо, що зникли медикаменти, пов`язані з лікуванням COVIDу, які були надіслані благодійними організаціями, однак, хто отримував ці медикаменти, ОСОБА_2 невідомо.

06 вересня 2021 року головним лікарем КНП «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області було видано наказ №75 «Про проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на складі лікарні».

ОСОБА_2 з цим наказом не ознайомили і вона не приймала участі в проведенні цієї інвентаризації. Акт за результатами інвентаризації ОСОБА_2 також не надавався, як не надається він і суду.

По невідомим ОСОБА_2 причинам 13.09.2021 року був виданий наказ №77 від 13.09.2021 року про проведення повторної інвентаризації терміном з 13.09.2021 року по 16.09.2021 року і продовження цієї інвентаризації до 29.09.2021 року, згідно з наказом №79 від 16.09.2021 року.

За результатами проведеної повторної інвентаризації був складений інвентаризаційний опис від 29.09.2021 року, згідно з яким за матеріально-відповідальною особою ОСОБА_2 рахується нестача, а саме: по медичним виробам в сумі 71076,27 грн. та по виробам медичного призначення в сумі 6171,90 грн., та акт інвентаризації від 29.09.2021 року з фіксуванням вказаної суми нестачі, що рахується за ОСОБА_2 .

В акті повторної інвентаризації не зазначено, за який період часу роботи ОСОБА_2 проводилася інвентаризація.

В акті службового розслідування від 29.09.2021 року зазначено, що нестача сталася через неналежне виконання ОСОБА_2 її трудових обов`язків, але яких саме не конкретизовано.

В зв`язку з відмовою провізора ОСОБА_2 добровільно відшкодовувати шкоду, завдану нестачею, Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області звернулося до суду з цим позовом.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 «повинна нести повну матеріальну відповідальність за нестачу медичних препаратів та виробів медичного призначення, як працівник, з яким було укладено договір про матеріальну відповідальність (як то передбачено ст.135-1 КЗпП України)». Позивач стверджує, що «нестача медичних препаратів та виробів медичного призначення виникла у зв`язку з недбалими діями відповідача, який не забезпечував їх збереження».

Позивачем в якості доказу в додатку до позову під №2 надана копія договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, який датований 13 жовтня 2021 року, тоді як нестача була виявлена і зафіксована 29.09.2021 року і в матеріалах, доданих до позову, відсутні будь-які відомості щодо укладення договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з ОСОБА_2 в період з жовтня 2016 року по вересень 2021 року включно.

Причиною нестачі позивач зазначає «недбалі дії відповідача». Такий термін як «недбалість» не є терміном, який застосовується в нормативній базі трудового законодавства, тому цей термін не повинен вживатися в позовній заяві, як причина для цивільної відповідальності за нанесену шкоду.

Згідно зі ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Порушення трудових обов`язків є протиправними діями.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівництва тощо.

В додатку №14 до позову зазначена посадова інструкція провізора, з якою

ОСОБА_2 ознайомлена 24.12.2020 року. Однак це не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 не була ознайомлена з цією Інструкцією та не ставила свій підпис у ній 24.12.2020 року. ОСОБА_2 працювала на цій посаді з жовтня 2016 року і навіть при прийомі на роботу її ніхто не ознайомлював зі службовими обов`язками та правами.

Закон України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV (з змінами та доповненнями) визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Згідно з п.2 ст.8 розділу III цього Закону, питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належить до компетенції його власника (власників) або уповноваженого ним органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Згідно з п.3 вказаної правової норми, відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів, але не менше 3-х років, несе власник або уповноважений ним орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Положеннями п.1 ст.9 зазначеного Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Пунктом 3 ст.9 Закону передбачено, що інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо.

Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця.

В п.8 ст.9 Закону законодавцем визначено, що відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

В розділі IV цього Закону викладені вимоги щодо фінансової звітності.

Так пунктом 1 статті 11 цього розділу визначено, що підприємства зобов`язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку.

Фінансова звітність підписується керівником (власником) підприємства або уповноваженою особою у визначеному законодавством порядку та бухгалтером або особою, яка забезпечує ведення бухгалтерського обліку підприємства.

Згідно з п.1 ст.13 цього Закону, звітним періодом для складання фінансової звітності є календарний рік. Проміжна фінансова звітність складається за результатами першого кварталу, першого півріччя, дев`яти місяців. Крім того, відповідно до облікової політики підприємства, фінансова звітність може складатися за інші періоди.

Порядок проведення інвентаризації передбачений Положенням «Про інвентаризацію активів і зобов`язань», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 року №879, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.10.2014 року за №1365/26142.

Приймання та оприбуткування товарно-матеріальних цінностей оформляється накладною-вимогою типової форми 3.3. Така накладна застосовується для оформлення прийому ТМЦ на склад або видання ТМЦ зі складу.

Факт приймання та оприбуткування підтверджується підписом працівника складу, що прийняв їх на відповідне зберігання. Прийняття на склад ТМЦ на підставі прибутково-видаткових документів заносяться у журнал складського обліку запасів за типовою формою 3.9. Після кожного запису виводиться залишок ТМЦ у кінці книги.

Не рідше одного разу в квартал бухгалтерія робить запис про перевірку залишків.

Однак, позивач не надав суду ні установчий документ про облікову політику підприємства, ні первинних бухгалтерських документів, які б свідчили про порушення ОСОБА_2 порядку отримання та обліку матеріальних цінностей.

Замість того, позивачем в якості доказу суду наданий наказ №80 від 23.09.2021 року (п.10 додатку до позовної заяви), в якому ОСОБА_2 зобов`язано надати головному лікарю пояснення, чому на підприємстві не ведеться облік медикаментів і витратних матеріалів згідно з наказом №1428 від 24.06.2019 року (який був виданий під час знаходження ОСОБА_2 в декретній відпустці і з яким вона не була ознайомлена, і який не наданий суду); пояснити відсутність журналу обліку матеріальних цінностей за 2020 рік (тоді як ОСОБА_2 вийшла на роботу після відпустки по догляду за дитиною 25 грудня 2020 року); відсутність первинних бухгалтерських документів, передбачених додатками 1, 2, 3, 4, 5, а також питання щодо порядку передачі та прийому матеріальних цінностей на складах; щомісячної звітності.

Всі ці питання, з яких вимагається пояснення ОСОБА_2 , насправді відносяться до компетенції головного лікаря та головного бухгалтера, котрі зобов`язані створити належні умови для збереження матеріальних цінностей; проводити регулярні інвентаризації ТМЦ; організувати належним чином бухгалтерський облік та звітність.

Наказ №80 від 23.09.2021 року свідчить, що на підприємстві взагалі не існувало належного бухгалтерського обліку, не проводилися своєчасно інвентаризації матеріальних цінностей, відсутня контрольна функція бухгалтерії за рухом матеріальних цінностей, в щомісячних фінансових звітах не відображався рух, наявність залишків матеріальних цінностей.

Тому до позову не наданий жодний первинний бухгалтерський документ, який би свідчив про отримання на відповідальне зберігання ОСОБА_2 матеріальних цінностей, які в акті інвентаризації рахуються як нестача; відсутній акт передачі ОСОБА_2 матеріальних цінностей після виходу з відпустки по доглядом за дитиною; відсутній журнал прийому та видачі матеріальних цінностей, який зазначав би рух матеріальних цінностей між провізорами; відсутні локальні нормативні документи, які б регулювали розподіл обов`язків між провізорами.

В судових засіданнях відповідач ОСОБА_2 та її представники - адвокати Чаленко Н.В., котра діє на підставі ордеру від 14.02.2022 року (а.с.120), а до того діяла на підставі ордеру від 28.01.2022 року (а.с.102), та ОСОБА_4 , який діє на підставі ордеру від 31.03.2022 року (а.с.155), а до того діяв на підставі ордеру від 11.03.2022 року (а.с.141), у вступних словах та в додаткових поясненнях просили відмовити у задоволенні позову КНП «Шаргородська міська лікарня».

Так, ОСОБА_2 , заперечуючи щодо позову, пояснила, що працювала на 0,5 ставки провізором у КНП «Шаргородська міська лікарня». З жовтня 2017 року по 24.12.2020 року вона перебувала у відпустці по пологах та до досягнення дитиною трирічного віку. Коли вона йшла у відпустку, всі лікарські засоби та медичні вироби, які були наявні на складі, по акту приймання-передачі передала старшій медсестрі. Після виходу з відпустки у грудні 2020 року вона не отримала під звіт жодного лікарського засобу чи медичного виробу, не робила замовлень лікарських засобів, не підписувала договорів про постачання лікарських засобів. Всі ці функції виконувала провізор ОСОБА_3 . З приводу не передання їй складу з лікарськими засобами, неналежного їх зберігання у місцях, де мали доступ не тільки працівники лікарні, а й відвідувачі, наявності ключів від складу одночасно у багатьох працівників лікарні, вона неодноразово зверталася до головного лікаря ОСОБА_5 , але останній її звернення ігнорував, провести інвентаризацію та виділити склад лікарських засобів, за який би відповідала тільки вона, відмовив. Всі медикаменти приймала та видавала ОСОБА_3 , яка мала відповідний сертифікат, а вона такого сертифікату не мала. ОСОБА_3 не передавала їй товарно-матеріальних цінностей, тільки за своєю вказівкою могла зобов`язати видати на відділення певні ліки по відповідних накладних, що вона робила. Жодної накладної про прийняття товарно-матеріальних цінностей чи їх закупівлю вона не підписувала. Починаючи з 2021 року вона завела і самостійно вела журнал обліку медпрепаратів щодо лікування ковіду. Крім того, один раз на місяць вона робила звірку з відділеннями лікарні щодо обліку тих медпрепаратів, які видавала на відділення за вказівкою ОСОБА_3 . Акти звірок наявні у лікарні. Договір про повну матеріальну відповідальність за весь період роботи в лікарні вона не підписувала, а підписала тільки у жовтні 2021 року на вимогу головного лікаря ОСОБА_5 , який пообіцяв, що у разі підписання Договору звільнить її за заявою та видасть трудову книжку. В решті виявилося, що її посади провізора на 0,5 ставки взагалі не було вказано у штатному розписі лікарні після того, як вона вийшла із відпустки по догляду за дитиною. Щодо проведення ревізії у лікарні їй стало відомо вже після завершення, тому вона не підписала жоден акт інвентаризації, оскільки ревізія проходила у її відсутності.

Адвокат Чаленко Н.В. у судовому засіданні 15.02.2022 року у вступному слові заперечила щодо задоволення позову та просила відмовити у позовних вимогах КНП «Шаргородська міська лікарня» з огляду на те, що відповідач не була матеріально-відповідальною особою за лікарські засоби та інші товарно-матеріальні цінності, оскільки договір про повну матеріальну відповідальність з нею був укладений після проведення інвентаризації, а працівником, який несе повну матеріальну відповідальність є провізор ОСОБА_3 , котра приймала ліки на склад. Відтак, вважає, що вимоги КЗпП України не можуть застосовуватися при вирішенні цього спору з огляду на відсутність договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між позивачем та відповідачем.

Крім того, адвокат Чаленко Н.В. вважає, що посадова інструкція провізора не може застосовуватися як підстава для повної матеріальної відповідальності відповідача.

До того ж, адвокат Чаленко Н.В. звертає увагу суду на відсутність актів про прийняття під звіт ОСОБА_2 ліків та медичних виробів та відсутність доказів порушення відповідачем трудових обов`язків, які б призвели до виникнення шкоди, тобто відсутній причинно-наслідковий зв`язок.

Адвокат Костриця В.С., заперечуючи щодо позову, у додатковому поясненні в судовому засіданні 27.04.2022 року зазначив, що дійсно, відповідно до наказу №130 від 4 жовтня 2016 року відповідача було прийнято на роботу в Шаргородську центральну районну лікарню з 4 жовтня 2016 року в загально-медичний відділ провізором на 0,5 ставки, проте, з даним наказом ОСОБА_2 ніхто не ознайомлював і підпис під даним наказом - не відповідача, а підроблений без наслідування підпису.

На той час відповідач працювала провізором та одна вела прийом, зберігання та видачу медичних препаратів та виробів медичного призначення і займалася їх обліком, кожного місяця проводила контроль лікарських засобів у відділеннях лікарні і складала акти перевірки та інвентаризації.

В період з жовтня 2017 року по 24 грудня 2020 року відповідач перебувала без виходу на роботу у відпустках - передпологовій, післяпологовій і по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.

Перед відпусткою відповідач здійснила передачу медичних препаратів та виробів медичного призначення по складах і ключі від складів передала головній медичній сестрі ОСОБА_6 з проведенням у складських приміщеннях повної і детальної ревізії усіх медичних препаратів та виробів медичного призначення.

У період перебування відповідача у відпустках її обов`язки виконували кілька осіб, а з 2019 року почала працювати ОСОБА_3 .

З 24 грудня 2020 року відповідач вийшла на роботу але її посаду продовжувала займати ОСОБА_3 , яку не мали наміру звільняти, в зв`язку з виходом відповідача на роботу.

Не було проведено інвентаризації, від жодного із двох закритих складів ключі відповідачу не видали і до них у відповідача особистого доступу не було до кінця січня 2021 року.

Склади знаходилися на першому поверсі поліклінічного відділення у трьох приміщеннях, в тому числі у гардеробі, куди заходили по роботі 9 санітарок та відвідувачі лікарні, залишаючи та беручи свій одяг або інвалідні коляски.

Коли відповідач з приводу неналежного зберігання ліків звернулася до головного лікаря ОСОБА_5 , то останній відповів, що «Всього не вкрадуть!».

ОСОБА_3 давала ключі від складів своїм подругам, старшим медсестрам і вони без відома провізорів брали потрібні ліки.

В середині січня 2021 року, тобто в період подачі позивачем річного звіту, відповідач випадково дізналася, що її теперішньої посади немає у штатному розписі, оскільки був зазначений один провізор на повну ставку, а фактично їх було двоє: вона та ОСОБА_3 .

Фактично, ОСОБА_3 вела і укладала договори з постачальниками ліків, робила закупівлі, входила в тендерний комітет, підписувала договори у головного лікаря та головного бухгалтера, приймала, зберігала та видавала матеріальні цінності.

11 січня та 13 січня 2021 року відповідач усно зверталася до головного лікаря ОСОБА_5 з метою проведення інвентаризації та поділу складів між нею та ОСОБА_3 , у чому їй було відмовлено.

Крім того, відповідач усно зверталася з цього ж приводу до заступника по медичній частині ОСОБА_7 і до головного бухгалтера ОСОБА_8 , котрі також, заперечили щодо інвентаризації та поділу складів між відповідачем та ОСОБА_3 .

Проте, на початку лютого 2021 року ОСОБА_3 надала ОСОБА_2 один із ключів від одного з двох закритих складів, а інший ключ залишила собі.

Також, відповідач усно зверталася у Шаргородську міську раду щодо відсутності обліку та належного зберігання медичних препаратів та виробів медичного призначення, що не призвело до змін у обліку та зберіганні.

Тільки через 8 місяців головний лікар призначив проведення ревізії.

При першій ревізії до відповідача ніяких претензій не було, а були претензії до ОСОБА_3 , що підтверджується листом бухгалтерів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та поясненням головного бухгалтера ОСОБА_8 від 03.09.2021 року, які позивач додав до справи (а.с.53, 54).

При повторній ревізії вже визначили недостачу у 250000 грн., а пізніше - у 500000 грн. та запропонувавши кожному з провізорів відшкодувати по 250000 грн. Оскільки відповідач не проводила прийом та облік ліків, так як це входило у обов`язки ОСОБА_3 , то відмовилася проводити будь-які відшкодування.

Після цього на відповідача чинився постійний тиск з боку керівництва лікарні, що змусило її написати заяви на звільнення, які отримано відповідачем 21.09.2021 року та 22.09.2021 року, зокрема, в першій заяві позивач просила звільнити її з 22.09.2021 року за угодою сторін, а в другій - за угодою сторін з 08.10.2021 року.

Хоч за посадовою інструкцією відповідач і мала права та обов`язки, в тому числі приймати, зберігати та видавати матеріальні цінності, але цього, не виконувала через заборону керівництва, котре повідомило, що матеріально-відповідальною особою серед двох провізорів є лише ОСОБА_3 .

Матеріалами справи не доведено на підставі належних і допустимих доказів (первинних документів) того факту, що відповідач за своїми трудовими обов`язками здійснювала прийом, збереження та розподіл товарно-матеріальних цінностей і що її діяльність носила відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цих цінностей.

Наявні в справі акти інвентаризації від 29.09.2021 року, накази, акти, в тому числі, службового розслідування, протоколи інвентаризаційної комісії, доповідні записки жодним чином не засвідчують того факту, що відповідач, працюючи в загальному відділенні провізором на 0,5 ставки здійснювала прийом, збереження та розподіл товарно-матеріальних цінностей і що її трудова діяльність носила відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цих цінностей.

Виходячи з роз`яснення, що міститься п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Адвокат Костриця В.С. вважає, що матеріалами справи не доведено, що трудові права та обов`язки відповідача носили відповідальний, підзвітний характер з наявністю прийому, обліку, контролю за рухом і зберіганням товарно-матеріальних цінностей.

Наявність Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, що датований 13 жовтня 2021 року, укладений між позивачем та відповідачем пізніше того періоду, за який виявлена нестача матеріальних цінностей, а зворотної дії даний договір не має.

Вина в заподіянні лікарні шкоди лежить на адміністрації самої лікарні, в тому числі, на головному лікарю ОСОБА_5, головному бухгалтері ОСОБА_8 , головній медсестрі ОСОБА_6 , головному економісту ОСОБА_14, які не організували працю провізора ОСОБА_2 належним чином.

За вказаних підстав адвокат Костриця В.С. просить в позові відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 понесені нею судові витрати за надання їй правничої допомоги в сумі 7000 грн., відповідно до документів, що подані до справи.

ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача.

1. Представник позивача - адвокат Куйдан О.І. 26.04.2022 року надіслав на електронну адресу суду клопотання про повернення зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження (а.с.147-148).

2. 01.02.2022 року представник відповідача - адвокат Чаленко Н.В. надіслала до суду відзив на позовну заяву та клопотання про зупинення провадження у справі (а.с.107-112, 113-114).

3. 24.02.2022 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про продовження терміну подання доказів (а.с.134-135).

4. 11.03.2022 року представник відповідача - адвокат Костриця В.С. подав до суду заяву про надання копії технічного запису судового засідання та справи для ознайомлення і зняття копій з документів (а.с.140).

5. Відповіді на відзив відповідача позивач КНП «Шаргородська міська лікарня» до суду не подавав.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

1. Ухвалою суду від 10.01.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків; розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; визначено дати першого та другого судових засідань; запропоновано відповідачеві в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, який має відповідати вимогам, встановленим статтею 178 ЦПК України; запропоновано позивачеві у п`ятиденний строк з дня вручення відзиву подати відповідь на відзив, а відповідачеві у цей же строк - заперечення (а.с.92-93).

2. 01.02.2022 року розгляд справи відкладено на 15.02.2022 року (а.с.104-105).

3. На підставі ухвали суду від 15.02.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Чаленко Н.В. про зупинення провадження у справі (а.с.121-123).

4. 15.02.2022 року судове засідання відкладено на 24.02.2022 року та визначено дату наступного судового засідання - 01.04.2022 року (а.с.124-130).

5. 24.02.2022 року означену цивільну справу знято з розгляду на 01.04.2022 року на підставі наказу голови Шаргородського районного суду №02 о/д у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні (а.с.138).

6. 01.04.2022 року судове засідання в означеній справі відкладено на 27.04.2022 року у зв`язку із неприбуттям сторін та їх представників (а.с.145).

7. Ухвалою суду від 27.04.2022 року вирішено клопотання адвоката Куйдана О.І. про повернення зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження від 26.04.2022 року та заяву відповідача ОСОБА_2 від 24.02.2022 року про продовження терміну подання доказів (а.с.160-162).

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення.

Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли трудові правовідносини щодо покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.

Позивач - Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області зареєстроване у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с.77).

Відповідач ОСОБА_2 з 04.10.2016 року прийнята на роботу у загальний відділ провізором на 0,5 ставки, згідно з наказом №130 у Шаргородську центральну районну лікарню (а.с.8).

Правонаступником Шаргородської ЦРЛ є позивач, що визнається сторонами, тому не підлягає доказуванню на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України.

При цьому, суд вважає безпідставним ствердження представника відповідача - адвоката Костриці В.С. про те, що відповідач не була ознайомлена із вказаним вище наказом і що підпис про ознайомлення з наказом виконаний не ОСОБА_2 , оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини, зокрема, відповідного висновку почеркознавчої експертизи, суду не надано.

З жовтня 2017 року по 24.12.2020 року відповідач ОСОБА_2 перебувала у відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, що визнається сторонами, тому не підлягає доказуванню на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України.

Відповідач звільнена з роботи 04.01.2022 року, що визнається сторонами, тому не підлягає доказуванню на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України.

При цьому, як пояснила відповідач ОСОБА_2 , нею подано до суду цивільний позов з приводу незаконного, на її думку, звільнення, яке перебуває на стадії апеляційного провадження.

Звертаючись до суду з означеною позовною заявою, КНП «Шаргородська міська лікарня» зсилається на те, що відповідач ОСОБА_2 впродовж всього часу роботи провізором на 0,5 ставки, була матеріально відповідальною особою, їй під звіт передавалися лікарські засоби, медичні вироби, але станом на 29.09.2021 року виникла недостача товарно-матеріальних цінностей, переданих під звіт відповідачу, тому ОСОБА_2 , на переконання позивача, як працівник, з яким укладено договір про повну матеріальну відповідальність, повинна відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 77248,17 грн., з огляду на те, що нестача медичних препаратів та виробів медичного призначення виникла у зв`язку з недбалими діями відповідача, яка не забезпечувала їх збереження.

Оскільки у позовній заяві не зазначено, за який період роботи відповідача виникла нестача товарно-матеріальних цінностей, так як зазначається про зафіксування суми нестачі в розмірі 77248,17 грн. станом на 29.09.2021 року, то у ході судового розгляду під час вступних слів сторін представники позивача - адвокат Куйдан О.І. та ОСОБА_1 пояснили, що нестача товарно-матеріальних цінностей виникла з січня 2021 року по 29.09.2021 року.

Так, згідно з підпунктом 1 пункту 1 розділу ІІ Методичних рекомендацій ведення обліку лікарських засобів та медичних виробів у закладах охорони здоров`я, що затверджені наказом МОЗ України 09.09.2014 року за №635 (у редакції наказу МОЗ України від 24.06.2019 року за №1428), бухгалтерський облік лікарських засобів та медичних виробів заклади охорони здоров`я ведуть з дотриманням єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Лікарські засоби та медичні вироби, які не беруться на облік як основні засоби та є об`єктами обліку запасів, заклади охорони здоров`я відображають в бухгалтерському обліку, керуючись цими Методичними рекомендаціями, а також, зокрема: 1) підприємства, організації та інші юридичні особи (далі - Підприємства): Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року №246, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за №751/4044; Методичними рекомендаціями з бухгалтерського обліку запасів, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 10 січня 2007 року №2;

Методичними рекомендаціями щодо облікової політики підприємства, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 27 червня 2013 року №635; Планом рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій та Інструкцією про його застосування (далі - Інструкція №291), затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року №291, (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1591), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1999 року за № 892/4185; Планом рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій суб`єктів малого підприємництва, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 19 квітня 2001 року №186, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 травня 2001 року за №389/5580.

Підпунктом 2 п.1 розділу ІІ вказаних вище Методичних рекомендацій передбачено, що з метою організації бухгалтерського обліку лікарських засобів та медичних виробів кожен заклад охорони здоров`я самостійно визначає Порядок приймання, зберігання, відпуску (переміщення), списання використаних лікарських засобів та медичних виробів з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних та норм цих Методичних рекомендацій.

Підпунктами 5, 6 п.1 розділу ІІ Методичних рекомендацій встановлено, що матеріально відповідальні особи у місцях зберігання (знаходження, використання) лікарських засобів та медичних виробів ведуть: кількісний облік їх руху; оперативний облік певних їх видів. Операції з надходження, руху та вибуття лікарських засобів та медичних виробів матеріально відповідальні особи у місцях зберігання (знаходження, використання) оформляють первинними документами та обліковими регістрами, за формами, наведеними у додатках 1-8 до цих Методичних рекомендацій. При застосуванні автоматизованих систем складського обліку наявності та руху запасів використовуються первинні документи та регістри в електронній формі, що застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи й електронний документообіг та інших нормативно-правових актів.

Підпунктами 2, 3 п.2 розділу ІІ Методичних рекомендацій передбачено, що придбані (отримані) чи виготовлені лікарські засоби та медичні вироби закладами охорони здоров`я зараховуються на баланс за первісною вартістю. Методи оцінки вибуття лікарських засобів та медичних виробів визначає розпорядчий документ про облікову політику закладу охорони здоров`я.

Суд зауважує, що позивачем не додано до позову жодного доказу на підтвердження виконання Шаргородською міською лікарнею вказаних вище вимог Методичних рекомендацій, оскільки документів про організацію бухгалтерського обліку лікарських засобів та медичних виробів, зокрема, Порядку приймання, зберігання, відпуску (переміщення), списання використаних лікарських засобів та медичних виробів з урахуванням особливостей діяльності Шаргородської МЛ і технології обробки облікових даних, який заклад охорони здоров`я, згідно з цими методичними рекомендаціями, визначає самостійно.

Відтак, суд констатує, що у порушення вимог підпункту 2 п.1 розділу ІІ вказаних вище Методичних рекомендацій, у Шаргородській міській лікарні відсутній Порядок приймання, зберігання, відпуску (переміщення), списання використаних лікарських засобів та медичних виробів з урахуванням особливостей діяльності і технології обробки облікових даних Шаргородської МЛ.

На підтвердження цього висновку суду свідчать додані позивачем до позову пояснення бухгалтерів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 03.09.2021 року (а.с.53), пояснювальна записка головного бухгалтера ОСОБА_8 від 03.09.2021 року (а.с.54), наказ головного лікаря №80 від 23.09.2021 року (а.с.55), пояснювальна записка провізора ОСОБА_3 від 24.09.2021 року (а.с.57), з яких узагальнено вбачається про зазначення бухгалтерами підставою для нестачі товарно-матеріальних цінностей недовезення цих ліків на склад ОСОБА_3 , про з`ясування головним лікарем лікувального закладу питань щодо порядку обліку медикаментів і витратних матеріалів у провізорів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тоді як Порядок приймання, зберігання, відпуску (переміщення), списання використаних лікарських засобів та медичних виробів у Шаргородській МЛ не був розроблений та ним затверджений, тобто відсутній, у порушення вимог Методичних рекомендацій, що проаналізовано судом вище.

Відтак, вказані вище докази, що проаналізовані судом, є достатніми для висновку суду про відсутність обставин, на які зсилається позивач, зокрема, щодо того, що ОСОБА_2 не виконувалися обов`язки щодо приймання, зберігання, використання лікарських засобів, оскільки відповідний Порядок обліку ліків відсутній у позивача.

Також, підпунктом 3 п.1 розділу ІІ Методичних рекомендацій передбачено, що лікарські засоби та медичні вироби у закладах охорони здоров`я обліковуються: у бухгалтерській службі; за місцем їх відповідального зберігання (знаходження, використання), тобто на складі, у відділеннях та на постах (у маніпуляційних кімнатах, кабінетах).

Позивачем не надано доказів на підтвердження розроблених та затверджених, відповідно до цих Методичних рекомендацій, документів бухгалтерського обліку, та документів про порядок обліку, зберігання та використання лікарських засобів та медичних виробів на складах у КНП «Шаргородська міська лікарня».

Судом встановлено, що 06.09.2021 року головним лікарем КНП «Шаргородська міська лікарня» видано наказ №75 «Про проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на складі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 » (а.с.10), яким призначено інвентаризаційну комісію; встановлено строк проведення інвентаризації з 07.09.2021 року по 09.09.2021 року; проведення інвентаризації визначено з участю матеріально відповідальних осіб.

13.09.2021 року головним лікарем КНП «Шаргородська міська лікарня» видано наказ №77 «Про проведення позапланової інвентаризації медикаментів та медичного інвентарю» (а.с.12), яким призначено інвентаризаційну комісію; встановлено строк проведення інвентаризації з 16.09.2021 року по 17.09.2021 року; проведення інвентаризації визначено з участю матеріально відповідальних осіб.

16.09.2021 року головним лікарем КНП «Шаргородська міська лікарня» видано наказ №79 «Про продовження проведення позапланової інвентаризації медикаментів та медичного інвентарю» (а.с.14), яким призначено інвентаризаційну комісію; встановлено строк проведення інвентаризації з 16.09.2021 року по 23.09.2021 року; проведення інвентаризації визначено з участю матеріально відповідальних осіб.

В жодному з цих наказів не вказано про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей з участю ОСОБА_2 .

В результаті проведеної інвентаризації 29.09.2021 року інвентаризаційною комісією складено Протокол, який затверджений головним лікарем КНП, але не підписаний членами комісії, та з якого вбачається встановлення у наявності одиниць запасів товарно-матеріальних цінностей на суму 1284473,37 грн. (а.с.16).

Нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 77248,17 грн. у вказаному Протоколі не зафіксовано.

До протоколу додається Пропозиція щодо врегулювання виявлених розбіжностей між фактичною наявністю матеріальних активів та зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться у звіряльних відомостях та актах інвентаризації, яка підписана головою та членами інвентаризаційної комісії (а.с.17-19).

З вказаної Пропозиції вбачається визначення суми нестачі - 71076,27 грн. (а.с.18).

Крім того, в результаті проведеної інвентаризації 29.09.2021 року інвентаризаційною комісією складено Протокол, який ні не затверджений головним лікарем КНП, ні не підписаний головою та членами комісії, та з якого вбачається встановлення у наявності 812100000 одиниць запасів товарно-матеріальних цінностей на суму 190596,50 грн. (а.с.20).

Нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 77248,17 грн. у вказаному Протоколі також не зафіксовано.

До Протоколу так само додається Пропозиція щодо врегулювання виявлених розбіжностей між фактичною наявністю матеріальних активів та зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться у звіряльних відомостях та актах інвентаризації, яка підписана головою та членами інвентаризаційної комісії (а.с.21-22).

З вказаної Пропозиції вбачається визначення суми нестачі товарно-матеріальних цінностей - 6173,74 грн. (а.с.21).

Крім того, до позовної заяви відповідачем додано інвентаризаційні описи запасів від 29.09.2021 року щодо медичних препаратів та інвентарю (а.с.23-27, 28-30), в яких зазначається, що матеріально відповідальною особою за перераховані в них медичні вироби та інвентар є ОСОБА_2 , проте, останньою ці описи не підписані.

До матеріалів справи додано доповідні записки від 06.09.2021 року (а.с.11), від 13.09.2021 року (а.с.13), від 16.09.2021 року (а.с.15), від 04.10.2021 року (а.с.44), з яких слідує, що ОСОБА_2 відмовилася ознайомлюватися з наказами про проведення і продовження проведення інвентаризації та із звіряльними відомостями, інвентаризаційними описами.

Разом з тим, суд зауважує, що у жодному з проаналізованих вище наказів не зазначено про залучення ОСОБА_2 до проведення позапланової інвентаризації, тому безпідставним є посилання у доповідних записках на відмову останньої від ознайомлення з документами про призначення і проведення інвентаризації як на підставу позовних вимог про стягнення з неї шкоди.

З огляду на те, що доповідні записки від 06.09.2021 року (а.с.11), від 13.09.2021 року (а.с.13), від 16.09.2021 року (а.с.15), від 04.10.2021 року (а.с.44) не містять інформації про предмет доказування і на їх підставі не можна встановити дійсні обставини справи, то, в силу вимог ст.ст.77, 79 ЦПК України, суд відхиляє їх як неналежні та недостовірні докази.

З Акту інвентаризації від 29.09.2021 року вбачається, що голова інвентаризаційної комісії за участю членів комісії склали інвентаризаційний опис від 29.09.2021 року, згідно з яким за матеріально-відповідальною особою ОСОБА_2 рахується нестача, а саме: по медичних препаратах в сумі 71076,27 грн. та по виробах медичного призначення в сумі 6171,90 грн., при цьому ОСОБА_2 відмовилася від підпису та не пояснила причин відмови (а.с.31).

Вказаний Акт, на переконання суду, не дає змоги дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять у предмет доказування, оскільки відсутні докази, що на момент його складання ОСОБА_2 була матеріально відповідальною особою, тому суд відхиляє вказаний доказ в силу вимог ст.80 ЦПК України, як недостатній.

Суд встановив, що у всіх вище проаналізованих документах, виданих у КНП «Шаргородська МЛ», складених інвентаризаційною комісією, визначеною головним лікарем, ОСОБА_2 вказується матеріально відповідальною особою за облік та збереження товарно-матеріальних цінностей.

Згідно з п.п.4 п.1 розділу ІІ Методичних рекомендацій, у бухгалтерській службі закладу охорони здоров`я лікарські засоби та медичні вироби обліковуються: у кількісному і вартісному вимірах - у гривнях з копійками; за одиницями обліку, тобто за їх найменуваннями; у розрізі матеріально відповідальних осіб; за місцем їх зберігання (знаходження, використання). У визначений термін матеріально відповідальні особи подають усі первинні документи з надходження та вибуття лікарських засобів та медичних виробів до бухгалтерської служби. Бухгалтерська служба, зокрема: відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» забезпечує дотримання правил ведення обліку лікарських засобів та медичних виробів на складі, в інших місцях зберігання запасів в терміни, встановлені керівником закладу охорони здоров`я; стежить за неухильним дотриманням порядку оформлення та подання первинних документів з оформлення руху лікарських засобів та медичних виробів; відмовляє у прийнятті до обліку документів, підготовлених з порушенням вимог, встановлених законодавством у сфері бухгалтерського обліку; відмовляє у прийнятті документів за господарськими операціями, які проводяться з порушенням законодавства у сфері бухгалтерського обліку; інформує керівника закладу охорони здоров`я про встановлені факти порушень.

Підпунктами 5, 6 п.1 розділу ІІ Методичних рекомендацій встановлено, що матеріально відповідальні особи у місцях зберігання (знаходження, використання) лікарських засобів та медичних виробів ведуть: кількісний облік їх руху; оперативний облік певних їх видів. Операції з надходження, руху та вибуття лікарських засобів та медичних виробів матеріально відповідальні особи у місцях зберігання (знаходження, використання) оформляють первинними документами та обліковими регістрами, за формами, наведеними у додатках 1-8 до цих Методичних рекомендацій. При застосуванні автоматизованих систем складського обліку наявності та руху запасів використовуються первинні документи та регістри в електронній формі, що застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи й електронний документообіг та інших нормативно-правових актів.

Підпунктами 2, 3 п.2 розділу ІІ Методичних рекомендацій передбачено, що придбані (отримані) чи виготовлені лікарські засоби та медичні вироби закладами охорони здоров`я зараховуються на баланс за первісною вартістю. Методи оцінки вибуття лікарських засобів та медичних виробів визначає розпорядчий документ про облікову політику закладу охорони здоров`я.

Згідно з пунктами 1, 2 розділу ІІІ Методичних рекомендацій, облік лікарських засобів та медичних виробів на складі здійснюється за найменуваннями за кожним лікарським засобом та медичним виробом окремо, із зазначенням його назви, дозування, форми випуску (таблетки, ампули тощо), інформації про упаковку (коробки, флакони, туби тощо), назви виробника, кількості, ціни та суми. Для аналітичного обліку лікарських засобів та медичних виробів матеріально відповідальними особами складу ведеться Книга складського обліку лікарських засобів та медичних виробів (додаток 1).

При прийманні до спеціального приміщення для зберігання лікарських засобів та медичних виробів (складу) матеріально відповідальна особа розписується на кожному з трьох примірників прибуткової накладної про їх отримання. Перший примірник прибуткової накладної передається до бухгалтерської служби, другий - залишається у матеріально відповідальної особи, третій примірник повертається постачальнику (п.3 розділу ІІІ Методичних рекомендацій).

Видача лікарських засобів та медичних виробів зі складу у відділення здійснюється згідно з накладною (вимогою) (додаток 2), яка виписується у двох примірниках старшою медсестрою кожного відділення. Відповідно до зазначеної потреби у накладних (вимогах) матеріально відповідальною особою складу здійснюється відпуск з проставлянням фактично відпущеної кількості за кожним найменуванням, ціни та суми, а також загальний підсумок за цим обліковим документом у гривнях з копійками. Один примірник повністю заповненої накладної (вимоги) залишається у старшої медичної сестри, другий у матеріально відповідальної особи складу, з послідуючим занесенням та підшиванням її до реєстру виданих накладних (вимог) (п.4 розділу ІІІ Методичних рекомендацій).

Матеріально відповідальною особою складу на підставі прибуткових накладних та видаткових накладних (вимог) проводяться записи до документів, таких як: Реєстр отриманих прибуткових накладних (додаток 3); Реєстр виданих накладних (вимог) (додаток 4). Ці реєстри складають у двох примірниках та подають до бухгалтерської служби не пізніше 01 числа місяця, наступного за звітним. Один примірник реєстру з підшитими до нього накладними після перевірки правильності оформлення первинних документів залишається в бухгалтерській службі. Другий - з відміткою бухгалтера про приймання повертається матеріально відповідальній особі складу (п.5 розділу ІІІ Методичних рекомендацій).

Матеріально відповідальні особи складу не пізніше другого числа місяця, наступного за звітним, складають та подають до бухгалтерської служби закладу охорони здоров`я Звіт про надходження і відпуск (використання) лікарських засобів та медичних виробів (додаток 6) (п.6 розділу ІІІ Методичних рекомендацій).

Згідно з п.1 розділу ІV Методичних рекомендацій, матеріально відповідальні особи складу, відділень та постів (маніпуляційних кімнат) за місцем відповідального зберігання (знаходження, використання) лікарських засобів та медичних виробів ведуть оперативний предметно-кількісний облік окремих груп лікарських засобів.

Таким чином, для покладення на відповідача обов`язку нести повну матеріальну відповідальність і відшкодувати у повному розмірі заподіяну позивачеві шкоду у виді нестачі товарно-матеріальних цінностей, ОСОБА_2 повинна бути щонайменше матеріально відповідальною особою за облік та збереження лікарських засобів та виробів медичного призначення, з якою укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей; повинна бути наявність шкоди, протиправність дій відповідача; причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і шкодою; вина в заподіянні шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки відповідача.

Разом з тим, суд встановив, що на час призначення, проведення і продовження проведення позапланової інвентаризації лікарських засобів та медичних виробів у КНП «Шаргородська міська лікарня» у вересні 2021 року, а також у період, який охоплювала позапланова інвентаризація (з січня 2021 року по 29.09.2021 року) ОСОБА_2 не була матеріально відповідальною особою і з нею не було укладено письмового договору про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з відповідачем ОСОБА_2 було укладено як з провізором загального медичного відділу, яка виконує роботу, безпосередньо пов`язану зі збереженням, обробкою, перевезенням та використанням або застосуванням у процесі виробництва переданих їй цінностей лише 13 жовтня 2021 року (а.с.9).

Інших договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність ОСОБА_2 , які б діяли за попередній період роботи відповідача у Шаргородській ЦРЛ та її правонаступнику - Шаргородській міській лікарні, тобто з жовтня 2016 року по 13.10.2021 року, сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 1 вказаного вище Договору, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення неушкодженості і цілості довірених власником матеріальних цінностей та зобов`язується: а) дбайливо відноситися до переданих для збереження або для інших цілей матеріальних цінностей власника і вживати заходів щодо запобігання збитку; б) вчасно повідомляти власнику про всі обставини, що загрожують забезпеченню неушкодженості довірених йому матеріальних цінностей; в) вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно-грошові й інші звіти про рух і залишки ввірених йому матеріальних цінностей; г) брати участь в інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей.

Згідно з п.2 вказаного Договору, власник зобов`язується: а) створювати працівнику умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повної неушкодженості довірених йому матеріальних цінностей; б) знайомити працівника з чинним законодавством про матеріальну відповідальність робітників та службовців за дії, що можуть спричинити збитки, заподіяні власнику, а також з діючими інструкціями, нормативами і правилами збереження, приймання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей; в) проводити у встановленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей.

Працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збиток заподіяний не з його вини (п.4 Договору).

У разі припинення трудових відносин між власником і працівником, останній здає, а власник приймає товарно-матеріальні цінності, що знаходяться в розпорядженні працівника. При виявленні нестачі або ушкодження товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться в розпорядженні працівника, працівник зобов`язується відшкодувати їхню вартість у повному обсязі (п.6 Договору).

При цьому, суд вважає помилковим ствердження представників позивача про те, що, згідно з п.5 вказаного Договору, його дія поширюється і на попередній період роботи відповідача, до укладення Договору.

Так, п.5 Договору передбачено, що дія даного Договору поширюється на весь час роботи з довіреними працівнику матеріальними цінностями, але не передбачено зворотної дії Договору в часі, тобто Договір діє після його укладення і на весь час роботи працівника в подальшому.

Таким чином, Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 13.10.2021 року не є належним доказом в розумінні ст.77 ЦПК України на підтвердження відповідальності ОСОБА_2 за шкоду у виді нестачі лікарських засобів та медичних виробів, оскільки не містить інформації щодо предмету доказування, та не є достовірним доказом в розумінні ст.79 ЦПК України, так як на його підставі не можна встановити дійсні обставини справи, тому вказаний доказ позивача відхиляється судом.

До того ж, судом встановлено, що ні до укладення Договору, ні після його укладення, відповідачу позивачем під звіт, в тому числі за разовою довіреністю або за іншими разовими документами товарно-матеріальні цінності, перераховані в протоколах інвентаризації та інвентаризаційних описах, що проаналізовані вище, не передавалися, оскільки первинні документи на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано.

Щодо протиправності дій відповідача, на чому у позові наполягає позивач, зазначаючи про недбалість дій, то суд зауважує, що службова недбалість - це діяння, яке переслідується у кримінальному порядку.

Разом з тим, доказів переслідування ОСОБА_2 у порядку кримінального судочинства за службову недбалість позивачем суду не надано.

Також, суд вважає безпідставним ствердження позивача про виникнення шкоди у позивача через невиконання ОСОБА_2 трудових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією провізора, зокрема, п.п.2.3, 2.4, 2.8, 2.9, 2.10, 2.11, 3.2, 3.3, 3.5, 3.8, 4.1, 4.2, 4.3, 5.1, 5.2-5.7, 5.9, 5.13, 5.15, 5.16 Інструкції, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 у період, за який проводилася позапланова інвентаризація, тобто з січня 2021 року по 29.09.2021 року, не була матеріально відповідальною особою, не отримувала під звіт товарно-матеріальних цінностей, зазначених у інвентаризаційних описах, тому і не повинна була вести обліку їх надходження та відповідати за їх зберігання.

До того ж, суд, при аналізі Посадової інструкції провізора звертає увагу, що вона затверджена головним лікарем КНП «Шаргородська ЦРЛ» 01.10.2020 року (а.с.149), але, разом з тим, провізорами ОСОБА_3 та ОСОБА_13 підписана про ознайомлення з нею задовго до затвердження, 01.10.2019 року та 20.07.2020 року відповідно.

З огляду на встановлену обставину, суд має сумнів у добросовісності позивача при здійсненні своїх процесуальних прав, оскільки вказаний доказ містить ознаки підроблення, враховуючи, що провізори не можуть ознайомитися із посадовою інструкцією раніше її видання та затвердження головним лікарем медичного закладу.

Таким чином, суд відхиляє вказаний доказ, як недопустимий, в силу вимог ст.78 ЦПК України, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представники позивача зсилаються на висновок Держпраці, згідно з яким, на їх переконання, встановлено порушення у діяльності провізора ОСОБА_2 та відсутність порушень у діяльності Шаргородської МЛ щодо обліку лікарських засобів та щодо забезпечення умов праці відповідача.

Суд вважає безпідставним ствердження представників позивача, з огляду на таке.

Так, Управління Держпраці у Вінницькій області проводило позапланову перевірку щодо додержання вимог законодавства про працю у КНП «Шаргородська МЛ» згідно з поданою ОСОБА_2 заявою про від 19.10.2021 року щодо звільнення з роботи, проведення розрахунку із виплати заробітної плати та видачі трудової книжки (а.с.81-85).

З Акту №02-32-49/65 від 04.11.2021 року вбачається, що ініціатором перевірки була саме відповідач, яка вважала порушенням її трудових прав з боку позивача, який не проводив її звільнення на підставі поданих нею заяв.

В Акті зазначено про відсутність порушень пунктів 2.25, 3.19, 3.20, 5.23, 5.25, 5.27 додатку 4 Акту, що стосуються порядку і підстав припинення трудового договору за угодою сторін, достовірного обліку виконуваної працівником роботи, забезпечення роботодавцем бухгалтерського обліку витрат на оплату праці, виплату працівникові всіх належних від підприємства сум при звільненні, видачі звільненому працівникові трудової книжки, виплати працівникові при звільненні грошової компенсації за всі невикористані дні відпусток.

Відтак, суд встановив, що Управління Держпраці у Вінницькій області не здійснювало перевірку діяльності Шаргородської МЛ щодо обліку лікарських засобів, оскільки це не входить до його компетенції, а також перевірку щодо забезпечення умов праці відповідача.

Отже, суд відхиляє вказаний доказ, як неналежний, оскільки він не містить інформації щодо предмету доказування про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків.

Також, до позову додано засвідчені копії: заяви ОСОБА_2 про звільнення за угодою сторін від 21.09.2021 року (а.с.58, 61), про видачу їй трудової книжки від 15.10.2021 року (а.с.62), доповідних записок про відсутність відповідача на робочому місці від 18.10.2021 року, від 19.10.2021 року, від 20.10.2021 року (а.с.63, 65, 67), актів про невихід на роботу від 18.10.2021 року, від 19.10.2021 року, від 20.10.2021 року, від 15.12.2021 року (а.с.64, 66, 68, 79). Суд відхиляє вказані докази, надані позивачем з огляду на те, що вони не містять інформації щодо предмету доказування та на їх підставі не можна встановити дійсних обставин справи, а також у сукупності вони не дають змоги дійти висновку про наявність чи відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, тому в силу вимог ст.ст.77, 79, 80 ЦПК України, не є наладженими, достовірними та достатніми.

Крім того, позивачем до позову додано копію наказу №76 від 13.09.2021 року «про проведення службового розслідування» (а.с.78) та копію Акту службового розслідування від 29.09.2021 року щодо з`ясування обставин виникнення нестачі товарно-матеріальних цінностей на складі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вказані докази суд відхиляє, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 не була матеріально відповідальною особою на складі лікарських засобів, що проаналізовано судом у рішенні вище.

Проаналізувавши всі докази, що містяться у матеріалах справи, у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність обставин, які входять у предмет доказування, зокрема, щодо наявності підстав, зазначених позивачем, про відшкодування шкоди у сумі 77248,17 грн. ОСОБА_2 на користь позивача.

Відтак, суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог КНП «Шаргородська міська лікарня».

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли трудові правовідносини щодо покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, КЗпП України, ЦК України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування шкоди.

Відповідно до п.2 ст.221 КЗпП України, трудові спори розглядаються районними, районними в місті, міськими, міськрайонними судами.

Пунктом 4 ч.1 ст.232 КЗпП України встановлено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Частиною 3 ст.233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст.22 ЦК України).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. (ч.3 ст.22 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно із ч.1 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (ч.2 ст.130 КЗпП України).

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (ч.3 ст.130 КЗпП України).

Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене (ч.5 ст.130 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.131 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Частиною 2 ст.131 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (ст.139 КЗпП України).

За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч.1 ст.132 КЗпП України).

Пунктами 1-10 ст.134 КЗпП України встановлено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 1 ст.135-1 КЗпП України встановлено, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частинами 1, 2 ст.135-3 КЗпП України встановлено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Частинами 1, 3 ст.136 КЗпП України встановлено, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений (ч.1 ст.137 КЗпП України).

Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу (ст.138 КЗпП України).

Відповідно до преамбули ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», цей Закон визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні: бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; внутрішньогосподарський (управлінський) облік - система збору, обробки та підготовки інформації про діяльність підприємства для внутрішніх користувачів у процесі управління підприємством; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; облікова політика - сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для ведення бухгалтерського обліку, складання та подання фінансової звітності; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Частиною 2 ст.8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» встановлено, що питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч.1 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»).

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця (абз.1, 2 ч.3 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»).

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи (ч.8 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»).

Для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Об`єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов`язковим згідно з законодавством (ст.10 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»).

Підприємства зобов`язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку. Фінансова звітність підписується керівником (власником) підприємства або уповноваженою особою у визначеному законодавством порядку та бухгалтером або особою, яка забезпечує ведення бухгалтерського обліку підприємства (ч.ч.1, 2 ст.11 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»).

Звітним періодом для складання фінансової звітності є календарний рік. Проміжна фінансова звітність складається за результатами першого кварталу, першого півріччя, дев`яти місяців. Крім того, відповідно до облікової політики підприємства фінансова звітність може складатися за інші періоди (ч.1 ст.13 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»).

Пунктами 1, 2 розділу І Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 02.09.2014 року за №879, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.10.2014 року за №1365/26142, передбачено, що це Положення визначає порядок проведення інвентаризації активів і зобов`язань та оформлення її результатів. Це Положення застосовується юридичними особами, створеними відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також представництвами іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства).

Згідно з п.5 розділу І вказаного Положення, інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка. При цьому забезпечуються: виявлення фактичної наявності активів та перевірка повноти відображення зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат майбутніх періодів; установлення лишку або нестачі активів шляхом зіставлення фактичної їх наявності з даними бухгалтерського обліку; виявлення активів, які частково втратили свою первісну якість та споживчу властивість, застарілих, а також матеріальних та нематеріальних активів, що не використовуються, невикористаних сум забезпечення; виявлення активів і зобов`язань, які не відповідають критеріям визнання.

Абзацами 4, 5 п.7 розділу І вказаного Положення встановлено, що проведення інвентаризації є обов`язковим: у разі зміни матеріально відповідальних осіб, а також у разі зміни керівника колективу (бригадира), вибуття з колективу (бригади) більше половини його членів або на вимогу хоча б одного члена колективу (бригади) при колективній (бригадній) матеріальній відповідальності (на день приймання-передачі справ) в обсязі активів, які знаходяться на відповідальному зберіганні; у разі встановлення фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей (на день встановлення таких фактів) в обсязі, визначеному керівником підприємства.

Згідно з п.14 розділу ІІ вказаного Положення, інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов`язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням. Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації.

Пунктом 16 розділу ІІ вказаного Положення передбачено, що в інвентаризаційному описі активи наводяться за найменуваннями в кількісних одиницях виміру, прийнятих в обліку, окремо за місцезнаходженням таких цінностей та особами, відповідальними за їх зберігання, з можливим виділенням за субрахунками та номенклатурою. На кожній сторінці інвентаризаційного опису вказуються словами число порядкових номерів активів та загальна кількість у натуральних вимірах усіх активів, що записані на цій сторінці, незалежно від того, в яких одиницях виміру (штуках, метрах, кілограмах тощо) вони відображені. Акти інвентаризації заповнюються з урахуванням об`єктів інвентаризації, при цьому мають бути забезпечені їх ідентифікація та співставлення з даними бухгалтерського обліку.

Пунктом 18 розділу ІІ вказаного Положення передбачено, що інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у зв`язку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи. При проведенні інвентаризації у разі зміни матеріально відповідальної особи та особа, яка приймає активи, дає розписку про отримання активів, а та, яка передає, - про передачу активів.

Відповідно до абз.1, 2 п.20 розділу ІІ вказаного Положення передбачено, що бухгалтерською службою складаються звіряльні відомості активів і зобов`язань, у яких відображаються розбіжності між даними бухгалтерського обліку і даними інвентаризаційних описів (актів інвентаризації). Вартість лишків і нестач цінностей в звіряльних відомостях наводиться відповідно до їх оцінки в регістрах бухгалтерського обліку.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 розділу ІІ Методичних рекомендацій ведення обліку лікарських засобів та медичних виробів у закладах охорони здоров`я, що затверджені наказом МОЗ України 09.09.2014 року за №635 (у редакції наказу МОЗ України від 24.06.2019 року за №1428), бухгалтерський облік лікарських засобів та медичних виробів заклади охорони здоров`я ведуть з дотриманням єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Лікарські засоби та медичні вироби, які не беруться на облік як основні засоби та є об`єктами обліку запасів, заклади охорони здоров`я відображають в бухгалтерському обліку, керуючись цими Методичними рекомендаціями, а також, зокрема: 1) підприємства, організації та інші юридичні особи (далі - Підприємства): Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року №246, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за №751/4044; Методичними рекомендаціями з бухгалтерського обліку запасів, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 10 січня 2007 року №2;

Методичними рекомендаціями щодо облікової політики підприємства, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 27 червня 2013 року №635; Планом рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій та Інструкцією про його застосування (далі - Інструкція №291), затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року №291, (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1591), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1999 року за № 892/4185; Планом рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій суб`єктів малого підприємництва, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 19 квітня 2001 року №186, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 травня 2001 року за №389/5580.

Підпунктом 2 п.1 розділу ІІ вказаних вище Методичних рекомендацій передбачено, що з метою організації бухгалтерського обліку лікарських засобів та медичних виробів кожен заклад охорони здоров`я самостійно визначає Порядок приймання, зберігання, відпуску (переміщення), списання використаних лікарських засобів та медичних виробів з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних та норм цих Методичних рекомендацій.

Підпунктом 3 п.1 розділу ІІ Методичних рекомендацій передбачено, що лікарські засоби та медичні вироби у закладах охорони здоров`я обліковуються: у бухгалтерській службі; за місцем їх відповідального зберігання (знаходження, використання), тобто на складі, у відділеннях та на постах (у маніпуляційних кімнатах, кабінетах).

Згідно з п.п.4 п.1 розділу ІІ Методичних рекомендацій, у бухгалтерській службі закладу охорони здоров`я лікарські засоби та медичні вироби обліковуються: у кількісному і вартісному вимірах - у гривнях з копійками; за одиницями обліку, тобто за їх найменуваннями; у розрізі матеріально відповідальних осіб; за місцем їх зберігання (знаходження, використання). У визначений термін матеріально відповідальні особи подають усі первинні документи з надходження та вибуття лікарських засобів та медичних виробів до бухгалтерської служби. Бухгалтерська служба, зокрема: відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» забезпечує дотримання правил ведення обліку лікарських засобів та медичних виробів на складі, в інших місцях зберігання запасів в терміни, встановлені керівником закладу охорони здоров`я; стежить за неухильним дотриманням порядку оформлення та подання первинних документів з оформлення руху лікарських засобів та медичних виробів; відмовляє у прийнятті до обліку документів, підготовлених з порушенням вимог, встановлених законодавством у сфері бухгалтерського обліку; відмовляє у прийнятті документів за господарськими операціями, які проводяться з порушенням законодавства у сфері бухгалтерського обліку; інформує керівника закладу охорони здоров`я про встановлені факти порушень.

Підпунктами 5, 6 п.1 розділу ІІ Методичних рекомендацій встановлено, що матеріально відповідальні особи у місцях зберігання (знаходження, використання) лікарських засобів та медичних виробів ведуть: кількісний облік їх руху; оперативний облік певних їх видів. Операції з надходження, руху та вибуття лікарських засобів та медичних виробів матеріально відповідальні особи у місцях зберігання (знаходження, використання) оформляють первинними документами та обліковими регістрами, за формами, наведеними у додатках 1-8 до цих Методичних рекомендацій. При застосуванні автоматизованих систем складського обліку наявності та руху запасів використовуються первинні документи та регістри в електронній формі, що застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи й електронний документообіг та інших нормативно-правових актів.

Підпунктами 2, 3 п.2 розділу ІІ Методичних рекомендацій передбачено, що придбані (отримані) чи виготовлені лікарські засоби та медичні вироби закладами охорони здоров`я зараховуються на баланс за первісною вартістю. Методи оцінки вибуття лікарських засобів та медичних виробів визначає розпорядчий документ про облікову політику закладу охорони здоров`я.

Згідно з пунктами 1, 2 розділу ІІІ Методичних рекомендацій, облік лікарських засобів та медичних виробів на складі здійснюється за найменуваннями за кожним лікарським засобом та медичним виробом окремо, із зазначенням його назви, дозування, форми випуску (таблетки, ампули тощо), інформації про упаковку (коробки, флакони, туби тощо), назви виробника, кількості, ціни та суми. Для аналітичного обліку лікарських засобів та медичних виробів матеріально відповідальними особами складу ведеться Книга складського обліку лікарських засобів та медичних виробів (додаток 1).

При прийманні до спеціального приміщення для зберігання лікарських засобів та медичних виробів (складу) матеріально відповідальна особа розписується на кожному з трьох примірників прибуткової накладної про їх отримання. Перший примірник прибуткової накладної передається до бухгалтерської служби, другий - залишається у матеріально відповідальної особи, третій примірник повертається постачальнику (п.3 розділу ІІІ Методичних рекомендацій).

Видача лікарських засобів та медичних виробів зі складу у відділення здійснюється згідно з накладною (вимогою) (додаток 2), яка виписується у двох примірниках старшою медсестрою кожного відділення. Відповідно до зазначеної потреби у накладних (вимогах) матеріально відповідальною особою складу здійснюється відпуск з проставлянням фактично відпущеної кількості за кожним найменуванням, ціни та суми, а також загальний підсумок за цим обліковим документом у гривнях з копійками. Один примірник повністю заповненої накладної (вимоги) залишається у старшої медичної сестри, другий у матеріально відповідальної особи складу, з послідуючим занесенням та підшиванням її до реєстру виданих накладних (вимог) (п.4 розділу ІІІ Методичних рекомендацій).

Матеріально відповідальною особою складу на підставі прибуткових накладних та видаткових накладних (вимог) проводяться записи до документів, таких як: Реєстр отриманих прибуткових накладних (додаток 3); Реєстр виданих накладних (вимог) (додаток 4). Ці реєстри складають у двох примірниках та подають до бухгалтерської служби не пізніше 01 числа місяця, наступного за звітним. Один примірник реєстру з підшитими до нього накладними після перевірки правильності оформлення первинних документів залишається в бухгалтерській службі. Другий - з відміткою бухгалтера про приймання повертається матеріально відповідальній особі складу (п.5 розділу ІІІ Методичних рекомендацій).

Матеріально відповідальні особи складу не пізніше другого числа місяця, наступного за звітним, складають та подають до бухгалтерської служби закладу охорони здоров`я Звіт про надходження і відпуск (використання) лікарських засобів та медичних виробів (додаток 6) (п.6 розділу ІІІ Методичних рекомендацій).

Згідно з п.1 розділу ІV Методичних рекомендацій, матеріально відповідальні особи складу, відділень та постів (маніпуляційних кімнат) за місцем відповідального зберігання (знаходження, використання) лікарських засобів та медичних виробів ведуть оперативний предметно-кількісний облік окремих груп лікарських засобів.

Відповідно до п.1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою КМУ №267 від 25.03.2015 року, Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах: епідеміологічного нагляду (спостереження), імунопрофілактики, промоції здорового способу життя та запобігання факторам ризику, попередження та зниження рівня вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення, безпеки харчових продуктів, регламентації факторів середовища життєдіяльності населення, гігієнічної регламентації небезпечних факторів, створення національної системи крові, управління системою якості щодо безпеки крові, біологічної безпеки та біологічного захисту, боротьби із стійкістю до протимікробних препаратів, реагування на небезпеки для здоров`я та надзвичайні стани в сфері охорони здоров`я, а також забезпечення формування державної політики у сферах санітарного та епідемічного благополуччя населення; розвитку медичних послуг, впровадження електронної системи охорони здоров`я, забезпечення державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення; технічного регулювання медичних виробів, медичних виробів для діагностики in vitro, активних медичних виробів, які імплантують, косметичної продукції; забезпечення населення якісними, ефективними та безпечними лікарськими засобами, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів, обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, а також безпечних медичних виробів та косметичної продукції; розвитку кадрового потенціалу системи охорони здоров`я, вищої медичної, фармацевтичної освіти та науки.

VІ. Висновки суду

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (рішення у справі «T. та В. проти Сполученого Королівства» від 16 грудня 1999 року).

Частинами першою та другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вимог проаналізованої вище норми ЦПК, суд зауважує, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Аналіз доказів та вказаного вище законодавства дає підстави для висновку, що право позивача КНП «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області не було порушене з боку відповідача.

Під час цього судового провадження судовому контролю підлягали підстава та всі стадії процедури відшкодування шкоди, заподіяної підприємству працівником при виконанні трудових обов`язків.

При цьому, суд зауважує, що позивач не визначився з конкретними підставами позову, предметом якого визначив відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків, тоді як ст.134 КЗпП України визначено 9 випадків повної матеріальної відповідальності працівника підприємства.

Так, у позові та в ході судового розгляду представники позивача зсилаються на те, що відповідач повинна нести повну матеріальну відповідальність, так як є працівником, з яким укладено договір про повну матеріальну відповідальність, що передбачено п.1 ст.134 КЗпП України, а також у зв`язку із недбалістю відповідача, яка не забезпечила збереження товарно-матеріальних цінностей та допустила нестачу медичних препаратів та виробів медичного призначення, тоді як службова недбалість є діянням, яке переслідується у кримінальному порядку, та в такому випадку відповідальність настає за п.3 ст.134 КЗпП України.

З огляду на проаналізовані докази, надані сторонами, суд не встановив факту заподіяння шкоди позивачеві такими діями ОСОБА_2 , які б мали ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Також, суд встановив неналежність, недопустимість та недостовірність наданих позивачем до позову доказів, зокрема, Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 13.10.2021 року та Посадової інструкції провізора від 01.10.2020 року, що проаналізовано судом у рішенні вище.

Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, суд керується вимогами об`єктивності, розумності і справедливості.

VІІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.133 ЦПК України).

Частиною 1 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з позовом до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2270 грн. (а.с.1).

Оскільки позов КНП «Шаргородська МЛ» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків не підлягає задоволенню, то ці витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Частиною 3 ст.133 ЦПК України установлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні 27.04.2022 року подала заяву, датовану 15.02.2022 року, відповідно до якої просить стягнути з позивача КНП «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради фіксований гонорар за надання правничої допомоги адвокату Чаленко Н.В. в сумі 7 (сім) тисяч гривень, згідно із ст.141 ЦПК України (а.с.156).

До заяви додано витяг з договору про надання правничої допомоги від 20.01.2022 року (а.с.158) та квитанцію №01 від 20.01.2022 року, видану адвокатом Чаленко Н.В. про отримання від ОСОБА_2 за представництво у суді у цій справі гонорару в сумі 7000 грн. (а.с.157).

Згідно із статтею 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні судом позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує норми ст.ст.2, 15, 133, 137, 141 ЦПК України та практику ЄСПЛ щодо розподілу судових витрат.

Так, Європейський суд з прав людини у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу у цій справі встановлено наступні обставини.

Позивачем було укладено договір про надання правничої допомоги від 20.01.2022 з адвокатом Чаленко Н.В., що підтверджується витягом з договору (а.с.158) та ордерами (а.с.102, 120).

З витягу з Договору про надання правничої допомоги від 20.01.2022 року не вбачається, якими саме пунктами Договору визначено повноваження адвоката, відсутність обмежень адвоката та фіксований гонорар адвоката за надання правничої допомоги в якості представництва відповідача в Шаргородському районному суді в справі №152/1582/21 в сумі 7000 грн.

ОСОБА_2 до заяви про стягнення судових витрат на підтвердження понесених судових витрат долучено квитанцію (а.с.157), із якої вбачається, що відповідачем сплачено адвокату Чаленко Н.В. фіксований гонорар в сумі 7000 грн.

Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Так, відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 3 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною другою ст.141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до правової позиції ВС, викладеної у постанові Великої Палати від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15 ц, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини… За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 2019 року від 15 лютого 2019 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

В постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Щодо відсутності детального опису здійснених адвокатом витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, на виконання положень частини четвертої ст.137 ЦПК України, то за змістом цієї правової норми вона запроваджена «для визначення розміру витрат», тоді як сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 (провадження №К/9901/27657/20).

В постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц.

Таким чином, при визначені у договорі про надання адвокатських послуг форми гонорару у твердій (фіксованій) сумі, то вона є незмінною в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а витрати на правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Також, згідно з вимогами ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом для підтвердження обсягу наданих послуг відповідно до умов договору.

Разом з тим, суд зауважує, що в порушення вимог ч.ч.1-3 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті, яким є відзив, відповідач ОСОБА_2 не подала попереднього (орієнтовного розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а також не зазначила про це у відзиві, а лише додала до відзиву копію квитанції про сплату адвокату Чаленко Н.В. 7000 грн. за надання послуг представництва (а.с.116), не зазначивши, відповідно до умов якого договору проведена оплата та не навівши обсягу представництва.

До заяви від 27.04.2022 року (а.с.156) відповідач додала оригінал вказаної вище квитанції (а.с.157) та витяг з договору про надання правничої допомоги, датований 20.01.2022 року (а.с.158), з якого не можливо встановити, що сторони договору погодили між собою гонорар адвоката у фіксованому розмірі, чи зазначення «фіксований гонорар 7 (сім) тис. гр.» є припискою адвоката або відповідача, з огляду на те, що витяг не містить витягів з певних умов (пунктів) договору про надання правничої допомоги. При цьому, ст.137 ЦПК України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат подається договір про надання правничої допомоги.

До того ж, суд зауважує, що відповідач не додала відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокатом на підтвердження виконання умов договору про надання правничої допомоги.

Так, суд констатує факт оплати відповідачем гонорару адвокатові в сумі 7000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Проте, перевіривши на відповідність вимогам ст.137 ЦПК України документи про витрати на правничу допомогу, надані відповідачем, суд вважає, що понесення судових витрат не доведено належними доказами, оскільки відсутність договору про надання правничої допомоги та доказів, що підтверджують виконання робіт та надання послуг згідно з умовами договору, позбавляє суд можливості перевірити факт виконання робіт і надання адвокатом послуг, з огляду на те, що адвокат Чаленко Н.В. приймала участь лише у одному судовому засіданні, де здійснювався розгляд справи по суті, а в іншому судовому засіданні інтереси відповідача представляє адвокат Костриця В.С.

Тому, у суду відсутні достатні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі в сумі 7000 грн., хоча наявна квитанція, яка підтверджує здійснення відповідачем відповідних витрат.

Отже, вимога ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на надання правничої допомоги не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 89, 134, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст.130, 131, 132, 134, 135-1, 136, 138, 139, 221, 232, 233 КЗпП України, ст.ст.11, 16, 22, 1166 ЦК України, ст.ст.1, 8, 9, 10, 11 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» суд,

вирішив:

У задоволенні позовної заяви Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків, - відмовити.

Розподіл судових витрат.

У задоволенні вимоги Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області про стягнення судового збору з відповідача ОСОБА_2 - відмовити.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області на її користь фіксованого гонорару за надання правничої допомоги адвокатом Чаленко Надією Василівною - відмовити.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Повне найменування (для юридичних осіб) та ім`я (для фізичних осіб) сторін та учасників справи:

- позивач - Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області, місцезнаходження: м. Шаргород, вул. Чорновола, буд.9, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ - 33868196;

- відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Соснівка Шаргородського району Вінницької області, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , паспорт громадянина України - НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 02.05.2022 року.

Суддя: