Справа № 466/9577/18 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/1580/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , прокурора Сенів О.П., представника Кабінету Міністрів України Зубко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 березня 2021 року у справі за позовом прокурора Львівської області в інтересах Львівської обласної державної адміністрації, третьої особи Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

03.12.2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить витребувати з приватної власності ОСОБА_1 в державну власність на користь Кабінету Міністрів України земельну ділянку за кадастровим № :04:003:0076, площею 0,1543 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачки сплачений судовий збір в сумі 7310,82 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.09.2012 у судовій справі № 1328/970/12 було витребувано в ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий № :04:003:0061, площею 0,7000 га, державний акт серії ЯЖ №907041 ; зобов`язано повернути таку в розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України. Вказане рішення суду було оскаржене в апеляційній та касаційній інстанціях та залишене без змін Верховним Судом в частині витребування спірної земельної ділянки. Судовими рішеннями встановлено, що згідно з проектом організації і розвитку лісового господарства Львівського державного лісового господарства, затвердженого Державним комітетом лісового господарства України, квартал 44 Брюховицького лісництва за функціональним зонуванням лісопарку, віднесений до зони масового відпочинку. Спірна земельна ділянка на момент її продажу, 05.11.2008р., перебувала у власності держави та в постійному користуванні Львівського державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» , і не була вилучена в його користування. Відтак, Брюховицька селищна рада не мала права відчужувати таку, так як не була її власником. Відповідно ТзОВ «Новобуддизайн» не мало правових підстав набувати у власність та відчужувати земельну ділянку іншим особам, а відповідач ОСОБА_3 виходячи з наведеного, набув таку без достатньої правової підстави. Оскільки ці обставини встановлені судовими рішеннями, то повторному дослідженню, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягають.

В подальшому, витребувана земельна ділянка за кадастровим № :04:003:0061, площею 0,7000 га була роз`єднана в 7 земельних ділянок. Згідно інформації відділу Держгеокадастру у м. Львові №10-13-0.37-529/109-18 від 14.05.2018, така є архівною в результаті її поділу на 7 ділянок, у тому числі: земельна ділянка за кадастровим № :04:003:0076 площею 0,1543 га., яка перебувала у власності ОСОБА_3 на підставі заяви про поділ від 28.09.2009, ВМК №432224, реєстр. №3896.

На даний час, вказана земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_1 , яку вона придбала на підставі договору купівлі-продажу № 1246 від 08.05.2010р.

Враховуючи наведене, не вдається можливим виконати рішення суду у справі №1328/970/12 про витребування у ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,7000 га за кадастровим №:04:003:0061, оскільки такого об`єкта цивільних прав не існує. Разом з цим, ділянка № :04:003:0076 площею 0,1543 га відноситься до земель держлісфонду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 09 березня 2021 року позов задоволено.

Витребувано з приватної власності ОСОБА_1 в державну власність, на користь Кабінету Міністрів України, земельну ділянку за кадастровим № :04:0030076, площею 0,1543 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на рахунок № 0774 В іксу М. Київ , МФО 820172, отримувач - Прокуратура Львівської області, сплачений судовий збір у розмірі 7 310 ( сім тисяч триста десять) грн. 82 коп.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. В апеляційній скарзі не погоджується з тим, що суд першої інстанції датою реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку встановив не 08.05.2010 року, а 2016 рік внесення відомостей про спірну земельну ділянку в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Не погоджується з думкою суду, що однією з підстав витребування у відповідача ОСОБА_1 спірної земельної ділянки є факт незаконного вибуття спірної земельної ділянки із земель державної власності, підтверджений рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 18.09.2012 року у справі № 1328/970/12, що є преюдиційним фактом для розгляду цієї справи, не потребує повторного доказування та безумовно свідчить про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки від відповідача. Вважає, що судом не з`ясовано обставин щодо дати незаконного вибуття спірної земельної ділянки з володіння держави, а також не з`ясовано дати, з якої Кабінету Міністрів України та прокурору стало відомо про незаконне вибуття земельної ділянки з володіння держави, що має значення для відліку строку позовної давності для звернення до суду.

Окрім того, зазначає, що суд першої інстанції не встановив обставин щодо наявності у Кабінету Міністрів України права на захист шляхом пред`явлення нового позову до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки в той час, як такий захист прав позивача вже відбувся шляхом ухвалення Шевченківським районним судом м.Львова рішення від 18.09.2012 року у справі № 1328/970/12.

Також не погоджується з висновком суду першої інстанції, що сама по собі наявність рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 18.09.2012 року у справі №1328/970/12 є підставою для подальшого витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 , оскільки таке не містить преюдиційних фактів, встановлених щодо ОСОБА_1 , а лише щодо дій Брюховицької селищної ради, яка учасником даної справи не є.

Окрім цього, вважає, що судом першої інстанції не встановлено наявності права на витребування земельної ділянки в Кабінету Міністрів, можливості перебування спірної земельної ділянки, яка відноситься до земель, призначених для будівництва об`єктів дошкільного спортивно-навчального закладу, у власності Кабінету Міністрів, незаконності вибуття спірної земельної ділянки із державної чи комунальної власності, суб`єкта, з вини якого відбулось таке незаконне вибуття земельної ділянки з володіння позивача чи інших осіб, та пропорційності заявленої вимоги між заподіюваною відповідачу шкодою та інтересам суспільства.

Також не погоджується з висновком суду про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 через те, що про перехід до неї цієї земельної ділянки прокурор дізнався лише у 2018 році під час виконання рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 18.09.2012 року у справі №1328/970/12, так як на момент ухвалення такого рішення ОСОБА_1 вже була власником спірної земельної ділянки, однак до неї вимог не заявлялось.

Просить рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

27 вересня 2021 року від Львівської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 березня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертає увагу, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд даної справи в суді першої інстанції, а також судом правильно взято до уваги початок строку позовної давності.

04 жовтня 2021 року від ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якому фактично покликаючись на доводи зазначені в апеляційній скарзі, просить її задовольнити

06 жовтня 2021 року від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Звертає увагу, що позивач з позовом звернувся в межах строків позовної давності з моменту дізнання про порушене право.

09 грудня 2021 року Львівським апеляційним судом за клопотання Львівської обласної прокуратури замінено позивача в даній справі Кабінет Міністрів України на його правонаступника Львівську обласну державну адміністрацію, а також протокольною ухвалою залучено Кабінет Міністрів України до участі в розгляді даної справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з тих обставин, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у відповідача, оскільки така незаконно вибула з державної власності і перебуває у власності в добросовісного набувача відповідачки. Окрім цього, суд прийшов до висновку, що позивач звернувшись до суду з даним позовом, не пропустив строк позовної давності, оскільки про факт перебування спірної земельної ділянки у власності відповідачки позивач дізнався після звернення в жовтні 2018 року з відповідним запитом.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що 18.09.2012 Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення №1328/970/12, яким задоволено позов прокурора та витребувано в ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий №:04:003:0061, площею 0,7000 га, державний акт серії ЯЖ №907041, зобов`язано повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Вказане судове рішення, в частині витребування земельної ділянки, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2013р., яке також залишено без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013р.

На момент прийняття спірного рішення від 23.10.2008 та на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2008, остання перебувала у власності держави та в постійному користуванні Львівського державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» та не була вилучена з його користування. Відтак, Брюховицька селищна рада не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки не була її власником та не могла розпоряджатися нею, а відповідно ТзОВ «Новобуддизайн» не мав правових підстав набувати у власність та відчужувати іншим особам, а відповідач ОСОБА_3 виходячи з наведеного, набув земельну ділянку без достатньої правової підстави».

Відтак, належність земельної ділянки за кадастровим №.04:003:0061 до лісового фонду, її перебування у державній власності, не вилучення останньої, відсутність повноважень у Брюховицької селищної ради на її відчуження та набуття ОСОБА_3 земельної ділянки без достатньої правової підстави беззаперечно встановлено судовими рішеннями у вищевказаній справі.

На стадії виконання рішення суду у вищевказаній справі встановлено, що витребувана земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0061, площею 0,7000 га роз`єднана в 7 земельних ділянок.

Так, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно №121691987 та даних Публічної кадастрової карти України, відомості щодо земельної ділянки відсутні. Між тим, відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у м.Львові №10- 13-0.37-529/109-18 від 14.05.2018, земельна ділянка із кадастровим номером № :04:003:0061 є архівною в результаті її поділу на 7 земельних ділянок, до яких зокрема входить і спірна земельна ділянка за кадастровим №№:04:003:0076 площею 0,1543 га. Згідно вказаної інформації, така перебувала у власності ОСОБА_3 на підставі заяви про поділ від 28.09.2009, ВМК №432224, реєстр. №3896, державний акт на право власності на земельну ділянку від 27.11.2009 за №02:09:436:00028.

Також встановлено, що 15.04.2016р. право власності на земельну ділянку з кадастровим № :04:003:0076 зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1246 від 08.05.2010р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзва Н.Б. державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №184502, виданого 27.11.2009р. Управлінням Держкомзему у м. Львові; витягу з ДЗК про земельну ділянку № 016 від 06.04.2016р., виданого відділом Держгеокадастру у м. Львові. Площа ділянки становить 0,1543 га, цільове призначення 03.02 - для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти. Даний факт також стверджується відомостями з Державного земельного кадастру.

Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України та набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. (ст. 84 Земельного кодексу України). Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Статтею 125 Земельного кодексу України регламентовано, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою ст. 126 Земельного кодексу України.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. (ч.3 ст. 388 ЦК України ). Також, частиною першою вказаної статті передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначено в пункті 22 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України).

Якщо в такій ситуації, а саме так обґрунтовано підставу позову, пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише і випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України, право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Пунктом 23 вищевказаної Постанови ВССУ від 07.02.2014 № 5 встановлено, що відповідно до ст.387 ЦК України та ч.3 ст. 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Верховний Суд у своїй Постанові №6-140цс 14 від 17.12.2014 зробив правовий висновок про те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Окрім цього, Верховним Судом України звернуто увагу на те, що при розгляді спорів щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст.388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна мають бути встановлені всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387, 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Аналогічна правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-53цс12.

Подібний правовий висновок викладений у Постанові ВСУ в справі № 6-99цс14. Так, беручи до уваги зокрема ст. ст. 7, 8, 27 Лісового кодексу України, ст. ст. 13, 149 Земельного кодексу України, ст.388 Цивільного кодексу України, Верховний Суд України зазначив: «установивши, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею 0,5000 га), що розташовані в районі АДРЕСА_1 , які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника - держави - поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки в добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінюючи встановлені обставини, дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, оскільки спірна земельна ділянка за кадастровим № :04:003:0061 належала до лісового фонду і перебувала у державній власності, тому у Брюховицької селищної ради не було повноважень відчужувати таку, а право розпоряджатися даними ділянками в момент її відчуження належало Кабінету Міністрів України, що встановлено судовими рішеннями, наявних в матеріалах справи та в подальшому незаконного набуття її ОСОБА_3 , яка в подальшому роз`єднана на сім земельних ділянок, до яких входить і спірна земельна ділянка за № :04:003:0076, що перебуває у власності відповідачки ОСОБА_1 .

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням суду у справі №1328/970/12 беззаперечно встановлено факт незаконного вибуття з державної власності земельної ділянки за кадастровим № :04:003:0061, яка було розділена на 7 частина та одна з яких була відчужена в користь відповідачки.

Згідно ч.5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідачем під час розгляду даної справи не спростовано того факту, що земельна ділянка за кадастровим № :04:003:0061 вибула з власності держави на законних підставах, чи в разі вибуття такої земельної ділянки на незаконних підставах і її поділу з присвоєнням нових кадастрових номерів, що було зроблено в даній ситуації, позбавляє позивача на право звернення до суду з даним позовом.

Що стосується тверджень скаржника про пропущення прокурором та позивачем терміну позовної давності звернення до суду з позовними вимогами, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, тому, у даному випадку, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Такий правовий висновок викладений у Постановах Великої Палати Верховного суду від 22.05.2018р. у справі №469/1203/15-ц, від 20.06.2018р. у справі №697/2751/14-ц та від 17.10.2018р. у справі №362/44/17.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно №121691987 від 24.04.2018 за запитом «кадастровий №:04:003:0061» та даних Публічної кадастрової карти України відомості щодо земельної ділянки - відсутні.

Лише на стадії виконання рішення суду у вищевказаній справі № 1328/970/12 встановлено, що витребувана земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0061, площею 0,7000 га поділена на 7 земельних ділянок.

Відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у м.Львові від 14.05.2018 № 10-13-0.37-529/109-18, земельна ділянка із вказаним кадастровим номером є архівною в результаті її поділу на 7 окремих, у тому числі з №:04:003:0076, площею 0,1543га.

Встановлено, що спірна за даним позовом земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0076 перебувала у власності ОСОБА_3 на підставі заяви про поділ від 28.09.2009, серії ВМК № 432224, реєстраційний № 3896 (державний акт на право власності на земельну ділянку зареєстрований 27.11.2009 за №02:09:436:00029 кн. записів 02-7). На даний час ділянка перебуває у власності ОСОБА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 121818578 від 24.04.2018, за параметрами запиту «земельна ділянка з кадастровим № :04:003:0076» вбачається, що право власності на спірну земельну ділянку 15.04.2016 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1246 від 08.05.2010, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзва Н.Б.; державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №184502, виданого 27.11.2009 Управлінням Держкомзему у м.Львові; витягу з ДЗК про земельну ділянку серія та №016 від 06.04.2016, виданого відділом Держгеокадастру у м.Львові. Площа вказаної земельної ділянки становить 0,1543 га, цільове призначення 03.02 - для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.

Як вбачається із листа заступника Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 09.11.2018 №21383/0/2-18, у Секретаріаті Кабінету Міністрів України відсутня інформація про обставини поділу архівної ділянки площею 0,70 га з кадастровим номером :04:003:0061 (смт. Брюховичі Шевченківського району м. Львова) в результаті чого утворена земельна ділянка з кадастровим номером :04:003:0076. Про зазначені обставини Секретаріату стало відомо із запиту прокуратури Львівської області.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з тим, що органи прокуратури не могли бути обізнані в тому, що земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0076 перебуває у власності ОСОБА_1 з 2010 року, оскільки доступ до такої інформації був лише у сторін укладеного договору від 08.05.2010, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем не доведено наявності у позивача можливості дізнатися про порушене право в момент укладення договору 08.05.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про відчуження земельної ділянки.

Прокуратура Львівської області звернулася до КМУ із запитом №05/1-630 вих.18 від 26.10.2018, щодо наявності інформації у власника про незаконне вибуття з державної власності земельної ділянки лісового фонду площею 0,7000 га, кадастровий номер :04:003:0061, що розташована в районі смт. Брюховичі Шевченківського району м. Львова. І лише на стадії виконання рішення суду у справі №1328/970/12 прокуратурою Львівської області встановлено, що витребувана земельна ділянка з кадастровим номером :04:003:0061, площею 0,7000 га роз`єднана на 7 земельних ділянок. Вказана обставина не була спростована стороною відповідача під час розгляду справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що прокурором не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Окрім цього, під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач та його представник належним чином повідомлялися про дату і час розгляду справи, у зв`язку з чим, відповідач через своїх представників подавав відзив та неодноразово звертався з різними клопотання.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 березня 2021 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 березня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник