Справа № 177/2087/16-ц
Провадження № 2/177/51/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 серпня 2022 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Баля А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , нерухоме майно, а саме: реконструйований житловий будинок «А-1» з сінами «а», ганком «а-1» та козирком «а-2», погріб «б», гараж «Д», сарай «Е», сарай «Ж», навіс «З», вбиральню «И», літній душ «К», огорожу № 1, ворота № 2, хвіртку № 3, водоколонку «І», басейн «ІІ», водоколонку «ІІІ», погріб для зберігання кормів, площею забудови 4,37 м2, коптильню, площею забудови 1,0 м.2, металеві каркаси та арки для виноградників, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , попередній номер будинку АДРЕСА_2 . Також просила суд визнати за нею ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вищевказаного нерухомого майна та вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що з 14 лютого 1982 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням суду від 16 січня 2014 року розірвано.

17 лютого 1983 року між відповідачем і його матір`ю укладено договір дарування будинку АДРЕСА_2 , нумерація якого в подальшому змінена на № 47. На момент дарування домоволодіння складалося з таких приміщень: кухня (1-1), площею 9,5 кв. м, житлова кімната (1-2), площею 17, 4 кв. м, сіни (І), площею 28, 6 кв. м, сарай (2-1), площею 9, 6 кв. м.

Починаючи з 1986 року до 2012 року вона з відповідачем за спільні сумісні кошти здійснювала будівництво господарчих будівель і споруд, домоволодіння було значно поліпшено і розбудовано, що суттєво збільшило його вартість. Добудовано нове як до будинку, так і побудовані нові господарські об`єкти, проведено його переобладнання. Під час сумісного проживання із відповідачем добудовані сіни, пічне опалення замінено на парове. Під час окремого проживання із відповідачем дерев`яні рами вікон замінені на металево-пластикові, дерев`яний штахетник паркану замінено на паркан з бетонних плит, замінені вхідні двері, встановлений лічильник споживання газу. Тобто, житловий будинок істотно збільшився. Після розірвання шлюбу між сторонами почали виникати спори щодо майнових прав на нерухомі об`єкти, які знаходяться за вищевказаною адресою, оскільки відповідач не визнає її майнові права на частину домоволодіння та господарчих побудов, які вони власноручно будували, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі.

Вказана цивільна справа надійшла до Криворізького районного суду Дніпропетровської області для нового розгляду після скасування рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13.06.2017 року та постанови Дніпровського апеляційного сулу від 03.04.2019 року.

Справа перебувала в провадженні судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області Суботіної С.А., а у зв`язку з закінченням повноважень судді на здійснення правосуддя в межах п`ятирічного строку, перерозподілена та за результатами автоматичного розподілу передана до провадження судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області Березюк М.В.

Ухвалою суду від 06.08.2021 справа прийнята до провадження судді Березюк М.В. та призначена до судового розгляду в порядку загального позовного провадження, з призначенням підготовчого провадження.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову та вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування заперечень проти позову вказував на необґрунтованість позовних вимог та не надання позивачем доказів на їх обґрунтування. Так, представник відповідача у відзиві вказував на не надання позивач доказів істотного збільшення вартості майна, а також збільшення вартості майна за рахунок спільних трудових чи грошових затрат, або затрат ОСОБА_1 , яка не є власником даного майна. Вказував, що сам факт перебування сторін у шлюбі коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилися, не є підставою для визнання його спільним майном. Зазначав, що при вирішенні даного спору вирішальним є не сам факт збільшення вартості майна у період шлюбу, а правова природа збільшення вартості майна. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що збільшення вартості майна відбулося внаслідок спільних затрат подружжя за спільні кошти подружжя, або внаслідок затрат позивача, а сама оцінка збільшення вартості майна методом порівняльних продажів не є прийнятною, оскільки лише враховує тенденції загального подорожчання конкретного майна, а не витрати на його поліпшення, що суперечить змісту ст. 62 СК України.

Також представник вказував, що спірне майно є самочинно збудованим, оскільки реконструкція будинку здійснена без отримання проектів та дозволів, право власності на спірне майно не зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно, в тому вигляді про який вказує позивач, будь яких доказів на підтвердження здійснення будівництва в порядку визначеному законом, на виділеній для цього земельній ділянці позивачем не подано. Відповідне вказане майно не може бути введено в експлуатацію, а право власності на нього, за вказаних умов, не може бути визнано в судовому порядку. Представник відповідача просив суд вирішити питання про стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн., докази понесення яких зобов`язався надати під час розгляду справи, а також 3258,40 грн. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги по даній справі.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористалася.

Ухвалою суду від 27.09.2021, за клопотанням позивача, судом призначалася будівельно-технічна експертиза, але експертиза не проведена, у зв`язку з ненаданням документів необхідних експерту для її проведення (а.с. 94-95, 131, 133-137 т.2).

Сторони та їх представники повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання 01.08.2022 не з`явилися, представники сторін надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили здійснити розгляд справи по за наявними у справі доказами (а.с. 169-170 т.2).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників провадження, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам наявним в матеріалах справи в їх сукупності, керуючись принципами змагальності та диспозитивності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 14.02.1982 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дошлюбне прізвище якої « ОСОБА_3 », уклали шлюб, який розірвано рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16.01.2014 року, що набрало законної сили 28.01.2014 року, що відповідно підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу та рішенням суду про розірвання шлюбу (а.с. 6, 11-12 т.1).

17.02.1983 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджено копією договору дарування від 17.02.1983 посвідченого секретарем виконавчого комітету Лозуватської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 30 (а.с. 10).

На підставі договору дарування за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 , що підтверджується копією реєстраційного посвідченням Криворізького БТІ (а.с. 13 т. 1). Як вказувала позивач та не заперечувалося відповідачем, розбіжності у нумерації будинку зумовлена зміною його нумерації.

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду станом на 22.07.1988 року, житловий будинок АДРЕСА_3 складався з житлового будинку А-1, погребу Б, душу В, вбиральні Г, заборів 1-4, водоколонки І, басейну ІІ. При цьому, загальна площа житлового будинку складала 65,1 кв.м., житлова площа 36,5 кв.м. (а.с. 19-24 т.1).

Відповідно до технічного паспорту на садибний будинок АДРЕСА_3 станом на 02.07.2014, за вказаною адресою розташований житловий будинок А-1, гараж Д, погріб Б, сарай Е, Ж, навіс З, вбиральня И, літній душ К, огорожі/ворота № 1-3, водоколонка І,ІІІ, басейн ІІ (а.с. 15-18 т.1). Загальна площа будинку А-1 складала 75,5 кв.м., а житлова 46,2 кв.м. (а.с. 18). При цьому, технічний паспорт містить дані про те, що реконструкція житлового будинку А-1 проведена в 2000 році, будівництво сараю Е, сараю Ж, проведені відповідно в 1993, 1994 роках, є самочинним будівництвом, а правовстановлюючі документи на погріб Б (1986 р) та гараж Д (1990 р) не оформлені (а.с. 15-16, 17 т.1).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 71 від 23.04.2015, на дату проведення експертизи (16.04.2015) ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_3 складала 213800 грн, в період з 17.02.1983 по травень 2008 (сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, що встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу) реконструйовано житловий будинок, за рахунок чого загальна площа будинку збільшилася з 36,5 кв.м. до 75,5 кв.м., виконано будівництво погребу «Б», гаражу «Д», сараїв «Е» та «Ж», вбиральні «И», літнього душу «К», огорож № 1-2, хвіртки № 3, басейну ІІ, водоколонки ІІІ. За рахунок проведеної реконструкції та будівництва господарських споруд, ринкова вартість домоволодіння збільшилася на суму 142243 грн, в процентному співвідношенні вартість реконструкції та нового будівництва до вартості домоволодіння, з урахуванням технічного стану домоволодіння на момент проведення експертизи складала 66 %, або 33/50 часток (а.с. 25-40 т.1).

31.08.2016, за клопотанням ОСОБА_1 , судовий експерт Іваненко А.О. склав висновок експертного оціночно-будівельного дослідження (а.с. 41 т.1), відповідно до якого загальна вартість будівель та споруд домоволодіння АДРЕСА_3 , а саме: прибудови «а» та «а1» до житлового будинку «А-1», погребу «Б», гаражу «Д», сараю «Е», сараю «Ж», навісу «З», вбиральні «И», літнього душу «К», огорожі № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, водо колонки 1, басейну ІІ, водоколонки ІІІ, погребу для зберігання кормів та коптильні складає 208234 грн, а залишкова вартість металоконструкцій, які використані для будівництва каркасів, арок, виноградників у вказаному домоволодінні склала 7532 грн (а.с. 41-56 т.1).

Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Бюро незалежної оцінки», станом на 12.10.2018 ринкова вартість об`єкта оцінки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , становила 327217 грн., вартість реконструкції житлового будинку А-1 та новопобудованих господарчих будівель та споруд (Б, Д, Е, Ж, З, И, К, № 1-3, І-ІІІ), які побудовані в період з 1983 по 2018 роки (до дати оцінки), визначена порівняльним підходом з урахуванням округлення на дату оцінки становить 215963 грн, а ринкова вартість домоволодіння, у тому стані та вигляді, що існувало на 17.02.1983 визначена порівняльним підходом з урахуванням округлення, станом на 12.10.2018 року 111254 грн. Сума грошових коштів в розмірі 110 радянських рублів, в які був оцінений житловий будинок станом на 17.02.1983 згідно договору дарування, в сучасних цінах, станом на 12.18.2018 становить 110127 грн, що є залишковою вартістю відтворення зазначеного житлового будинку в сучасних цінах, існуючих на 12.18.2018 (а.с. 191-210 т.1).

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , в період з липня 1982 по травень 2007 року, вона здійснювала трудову діяльність, а в період з 08.06.2007 по 24.04.2008 отримувала допомогу по безробіттю (а.с. 74-76 т.1). Факт трудової діяльності у вказані період підтверджено й довідкою ВАТ «Регом» (а.с. 93 т.1).

На підтвердження факту понесення витрат на поліпшення вищевказаного будинку, в період 2010-2011 років позивачем надано суду документи на підтвердження понесення витрат на встановлення металопластикових вікон, паркану та дверей вхідних, на загальну суму 6487 грн (а.с. 87-92 т.1).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13.06.2017 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, скасовано арешт на домоволодіння (а.с. 98-100 т.1). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.04.2019 рішення Криворізького районного суду від 13.06.2017 скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме визнано 2/3 частини реконструйованого, не прийнятого в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю сторін, визначивши що їх частки у спільній власності є рівними (а.с. 229-232 т.1). Верховний суд постановою від 14.04.2021 рішення Криворізького районного суду та постанову суду апеляційної інстанції по даній справі скасував, справу направив на новий розгляд (а.с. 40-46 т.2).

У постанові ВС вказав, що під час нового розгляду справи належить встановити чи був реконструйований спірний будинок на підставі відповідних документів та дозволів, чи не є він самочинним будівництвом, визначити ступінь готовності об`єкта будівництва на час розірвання шлюбу між сторонами. Також суд касаційної інстанції звертав увагу на те, що майно яке перебувало в особистій власності одного з подружжя може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя за умови одночасного існування таких умов: істотного збільшення вартості майна, збільшення його вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, який не є власником (а.с. 45-46 т.1).

Після направлення справи на новий розгляд, прийняття справи до провадження судді Березюк М.В., справа призначалася до розгляду в порядку загального позовного провадження з метою реалізації сторонами права на подання доказів, надання додаткових обґрунтувань, доводів та заперечень щодо предмета спору, в тому числі з урахуванням висновків сформованих судом касаційної інстанції.

В порядку підготовки справи до розгляду, позивачем заявлялося клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, з метою визначення ступеня готовності спірного об`єкта станом на день розірвання шлюбу між сторонами, про що вказував суд касаційної інстанції (а.с. 94-95 т.2). Однак, вказана експертиза не проведена у зв`язку з ненаданнях експерту документів, про надання яких він клопотав для проведення експертизи (а.с.131 т.2), у зв`язку з чим експертом надано повідомлення по неможливість складення висновку (а.с. 134-138 т.2). Інших клопотань про призначення експертиз, в тому числі для вирішення питань на які вказував суд касаційної інстанції, перед судом не заявлено.

16.05.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду, задоволено клопотання про виклик в судове засідання свідків.

17.06.2022 сторони в судове засідання не з`явилися, в 01.08.2022 сторони та їх представники до суду не з`явилися, представники надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, представник позивача просила розглянути справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів, зокрема взяти до уваги проведені раніше судові будівельно-технічні експертизи. Будь-яких клопотань від учасників провадження не надходило, додаткових доказів не подано, клопотань про їх витребування, про призначення експертиз не подано, в тому числі на підтвердження обставин про які вказував суд касаційної інстанції.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.5-7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. . Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77-78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до 24-25 КпШС, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Якщо ж майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містить СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року. Так, відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, серед іншого, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Якщо ж буде встановлено наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак суд не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Відповідні правові висновки щодо застосування положень ст. 62 СК України викладені в постанові ВП ВС від 22.09.2020 по справі № 214/6174/15-ц.

Дослідивши вищевказані докази, надані позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог, на основі яких представник позивача просив суд розглянути справу, суд приходить до висновку, що домоволодіння АДРЕСА_3 , нумерація якого в послідуючому змінена на буд. АДРЕСА_3 , будучи подарованим ОСОБА_2 було його особистою приватною власністю. При цьому, в період шлюбу з ОСОБА_1 вказане домоволодіння поліпшено, зокрема було реконструйовано житловий будинок, за рахунок чого загальна площа будинку збільшилася з 36,5 кв.м. до 75,5 кв.м., виконано будівництво погрібу «Б», гаражу «Д», сараїв «Е» та «Ж», вбиральні «И», літнього душу «К», огорож № 1-2, хвіртки № 3, басейну ІІ, водоколонки ІІІ, що встановлено висновком експерта від 23.04.2015, складеним на виконання ухвали суду, з попередженням експерта про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку. За рахунок проведеної реконструкції та будівництва господарських споруд, ринкова вартість домоволодіння збільшилася на суму 142243 грн, в процентному співвідношенні вартість реконструкції та нового будівництва до вартості домоволодіння, з урахуванням технічного стану домоволодіння на момент проведення експертизи складала 66 %, або 33/50 часток (а.с. 25-40 т.1).

Саме вказаний висновок експерта, який є письмовим доказом по справі, суд приймає до уваги при вирішенні питання щодо істотності збільшення вартості домоволодіння ОСОБА_2 в період його шлюбу та спільного проживання з ОСОБА_1 .

Висновок експертного оціночно-будівельного дослідження від 31.08.2016, дані якого заперечувалися відповідачем у відзиві (а.с. 41-56), який містять дані щодо вартості спірного домоволодіння, вартості реконструкції та залишків металоконструкцій, тощо, суд не бере до уваги, оскільки його складено на замовлення позивача, при цьому він не містять інформації про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що такий висновок підготовлено для подання до суду. Відповідний правовий висновок, щодо неналежності та недопустимості висновку експерта як доказу, якщо в ньому відсутня інформація про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиву висновок і про те, що такий висновок підготовлено для подання до суду, викладено у постанові ВП ВС від 18.12.2019 по справі № 522/1029/18.

Висновок суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Бюро незалежної оцінки» (191-210 т.1) щодо вартості спірного майна з метою вирішення питання істотності збільшення вартості майна в період шлюбу та спільного проживання сторін по справі, суд не приймає до уваги, оскільки він складений станом на 2018 рік, тобто після спливу значного часу з моменту розірвання шлюбу між сторонами, та з застосування порівняльного підходу, що не дає можливості встановити реальність істотного збільшення вартості конкретного майна.

Враховуючи дані висновку експерта від 23.04.2015, проанізувавши дані технічних паспортів на спірний будинок, суд приходить до висновку про доведеність перед судом факту реконструкції вказаного житлового будинку, внаслідок чого суттєво збільшилася його площа, добудови вищевказаних господарчих будівель та споруд, в період перебування сторін у шлюбі та їх спільного проживання. Однак, позивачем перед судом не доведено, що вказані зміни та поліпшення призвели до такого збільшення вартості домоволодіння, які б вказували на те, що первинний об`єкт отримане ОСОБА_2 в дар домоволодіння, розчинилося, нівелювалося чи втратилося, або ж стало несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом, який з`явився в період шлюбу між сторонами.

Крім цього, позивачем перед судом не доведено належними та допустимими доказами того, що вказана реконструкція будинку та будівництво господарських будівель і споруд було здійснено за рахунок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або затрат самої ОСОБА_1 , яка не являлася власником вказаного домоволодіння, яке на праві особистої власності належало ОСОБА_2 . На підтвердження факту трудової участі позивача у створенні спірного майна, представник позивача подавала клопотання про допит свідків, але в судове засідання не з`явилася та просила розглянути справу за її відсутності на наявними в матеріалах справи доказами.

Будь-яких доказів особистої трудової участі ОСОБА_1 у створенні вказаного майна суду не надано. Наявні в матеріалах справи дані щодо трудової діяльності позивача в період шлюбу з відповідачем, не дають суду можливості встановити ні рівень доходу позивача, який міг бути витрачений нею на поліпшення спірного майна та самі по собі не доводять факт участь позивача у створенні спірного майна грошима, що не визнано відповідачем.

Позивачем суду надано лише доказ понесення нею витрат на встановлення металопластикових вікон в будинку за адресою: АДРЕСА_3 на загальну суму 1080 грн. (а.с. 87-89 т.1). Товарний чек № 108 від 22.10.2010 щодо витрат на встановлення паркану, суд не приймає до уваги, оскільки вказаний чек не містить даних щодо платника коштів за надані послуги та доказів того, що вказана послуга стосувалася спірного домоволодіння (а.с. 90 т.1). Договір від 17.05.2011 щодо придбання дверей металевих вхідних, суд також не приймає до уваги, оскільки він укладений ОСОБА_5 , що не підтверджує факт понесення витрат позивачем (а.с. 91-92 т.2).

Сукупність вищевказаних обставин встановлених судом, свідчить про не доведення перед судом факту істотності збільшення вартості майна ОСОБА_2 за рахунок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або затрат другого з подружжя, який не є власником ОСОБА_1 , що є підставою для відмови у позові про визнання створеного майна спільною сумісною власністю.

Разом з тим, суд звертає увагу й на те, що відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц, на необхідність його врахування вказав і ВС при скасуванні попередніх рішень суду по даній справі.

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Заявляючи перед судом вимоги про визнання права власності на спірне нерухоме майно, що складається з реконструйованого житлового будинку та новозбудованих господарчих споруд, позивачем суду не надано доказів прийняття вказаного нерухомого майна в експлуатацію, реєстрації права власності на них, а також не надано доказів на підтвердження ступеня готовності вказаного майна.

Більш того, дані дослідженого судом технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_3 свідчать про те, що реконструйований житловий будинок А-1 (2000 рік), сараї «Е» та «Ж» є самочинно збудованими, а на будівлі погребу та гаражу «Г», які збудовані відповідно в 1986 та 1990 роках відсутні правовстановлюючі документи (а.с. 15 т.1).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проєкта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Необхідно зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Відповідно до висновку сформованого в постанові ВСУ від 04.12.2013 по справі № 6-130цс13, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям.

Представник відповідача у відзиві зазначав про визнання того факту, що вказане майно є самочинно збудованим, звертав увагу на вказаний факт як на підставу для відмови в задоволенні позову. Разом з тим, позивач, заявляючи перед судом вимогу про визнання права власності за нею на Ѕ частину вказаного будинку та господарчих споруд, не спростувала перед судом факт самочинності вказаного будівництва.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання вищевказаного майна спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину вказаного майна.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, відсутні правові підстави для стягнення на її користь понесених судових витрат.

Відповідач у відзиві на позов вказав про понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн., зобов`язавшись надати відповідні докази під час розгляду справи по суті (а.с. 89 т. 2).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження витрат відповідача на професійну правничу допомогу, відсутність зазначення вартості послуг адвоката в договорі про надання правничої допомоги (а.с. 80 т.1), відсутності обґрунтування поважності причин неможливості подання доказів на підтвердження таких витрат до закінчення судових дебатів, неподання відповідачем до закінчення судових дебатів заяви про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 15000 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо вимоги відповідача про відшкодування витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги по даній справі, за результатами розгляду якої рішення суду скасовані та справу передано для нового розгляду, в сумі 3258,40 грн (а.с. 1 т.1), враховуючи результати розгляду справи касаційним судом, яким попередні рішення суду скасовано, а справу передано на новий розгляд, за результатами якого у задоволенні позову відмовлено, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати ВС від 18.05.2020 у справі № 530/1731/16-ц (у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат), суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача понесених ним судових витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги по даній справі в сумі 3258,40 грн.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року накладався арешт на спірне майно, який рішенням суду від 13.06.2017 скасовувався, але вказане рішення суду було скасовано в апеляційному порядку. Оскільки за результатами нового розгляду справи у задоволенні позову відмовлено, то відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України арешт майна підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-82, 89, 141, 247, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 3258 (три тисячі двісті п`ятдесят вісім) гривень 40 копійок в рахунок відшкодування витрат на сплату судового збору.

Скасувати арешт на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , попередній номер будинку АДРЕСА_4 , накладений ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року.

Арешт зберігає свою дію до набрання законної сили вказаним рішенням суду.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В. Березюк