КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року м. Київ

Справа№ 761/39551/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/3731/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Мальцева Д.О., 08 листопада 2021 року, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за заявою ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою, відповідно до якої просила видати відносно заінтересованої особи - ОСОБА_1 обмежувальний припис, яким:

- заборонити ОСОБА_1 особисто та через третіх осіб розшукувати та/або переслідувати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо він за власним бажанням перебуватиме у місці, невідомому кривднику;

- заборонити ОСОБА_1 особисто та через третіх осіб розшукувати та/або переслідувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- обмежити ОСОБА_1 спілкування з постраждалою малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- застосувати приписи п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України та допустити негайне відібрання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_1 та будь-яких третіх осіб для повернення дитини - ОСОБА_3 , до попереднього місця проживання з матір`ю ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року заяву ОСОБА_2 яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису - задоволено частково.

Видано відносно ОСОБА_1 обмежувальний припис строком на шість місяців, яким:

- заборонено ОСОБА_1 особисто та через третіх осіб розшукувати та/або переслідувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В іншій частині вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково вимоги заявника, суд виходив з того, що наявні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованою особою психологічного насильства щодо заявниці. На спростування позиції та доводів заявниці у вказаній частині, жодних доказів заінтересованою особою подано не було, а існування інших обставин належними та допустимими доказами не було підтверджено.

Разом з тим, суд не вбачав підстав для задоволення заяви в частині обмеження побачень та спілкування колишнього чоловіка з їх спільним сином, оскільки не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами обставини щодо вчинення останнім по відношенню до сина дій, які носять ознаки домашнього насильства.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи. Вказує на те, що син з квітня 2021 року проживає з батьком,оскільки мати не мала постійного місця проживання, не була до 07 жовтня 2021 року зареєстрованою на території України, не працювала, дитину залишала з сторонніми людьми, постійно змінювала місце проживання, неодноразово ночувала з дитиною в хостелах. Зазначає, що саме ОСОБА_2 докучала йому дзвінками, погрозами, що підтверджується її дзвінками та смс-повідомленнями, постійно вимагала кошти, і як тільки їх отримувала то відразу зникала на декілька тижнів.

Всі звернення ОСОБА_2 до поліції спрямовані на те, щоб залякувати Мохамед Імеда, оскільки він не володіє ні російською ні українською мовами і потребує перекладача, а поліція, виїжджаючи на виклик не могла забезпечити йому перекладача.

Вказує, що з літа минулого року він проживає з дитиною за місцем реєстрації і жодним чином не переслідує сам і не доручає переслідувати третім особам. Також звертає увагу на те, що з 07 жовтня 2021 року заявник зареєстрована в Центрі обліку бездомних осіб.

Зазначає, що заявник не довела суду будь якими доказами вчинення домашнього насильства Мохамед Імедом щодо неї, а тому необхідність у видачі обмежувального припису відсутня.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи ОСОБА_1 - адвокат Басараб Н.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про задоволення вимог апеляційної скарги.

Заявник та/або її представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а саме шляхом направлення повідомлення на офіційну електронну адресу представника. Також про обізнаність заявника про перегляд справи в апеляційному порядку свідчить направлення стороною заявника відзиву на апеляційну скаргу з викладеними доводами на апеляційну скаргу. Причини неявки сторона заявника суду не повідомила. Тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 2017 року, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року у справі №591/4388/20, яке набрало законної сили після перегляду апеляційним судом 21 квітня 2021 року /а.с.21-28/.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 виданого 30 серпня 2018 року Київським районним у м. Полтава відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області /а.с.29/.

Вищевказаним рішенням також було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі ј частині заробітку (доходу) але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, а також на її утримання у розмірі ј частині заробітку (доходу), починаючи з 21 липня 2020 року і до досягнення дитиною трирічного віку.

В матеріалах справи наявні дані про примусове виконання вказаного рішення, і наявну у ОСОБА_1 суму заборгованості зі сплати аліментів на користь заявника /а.с.51,52/.

Згідно з талоном-повідомленням Єдиного обліку № 623, 24 червня 2020 року ОСОБА_2 зверталась до ГУНП в Сумській області з письмовою заявою в якій повідомила про те, що ОСОБА_4 без дозволу здійснює розповсюдження стороннім особам приватної інформації із листувань в соціальних мережах. Дзвонить та висловлює погрози /а.с.31/.

За даними Головного управління Національної поліції України наведеними в листі від 02 листопада 2021 року №352аз/125/12/02-2021 ОСОБА_2 зверталась 04, 05 квітня 2021 року та 13 жовтня 2021 року на спеціальну лінію «102» з повідомленнями щодо викрадення дитини та просила перевірити дані вивозу дитини за кордон /а.с.42-43/

Відповідно до листа Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві від 22 жовтня 2021 року №7498/125/51/05-2021, 05 квітня 2021 року ОСОБА_2 зверталась до Оболонського управління поліції із заявою про проведення роз`яснювальної бесіди з колишнім чоловіком ОСОБА_4 . Також 30 серпня 2021 року ОСОБА_2 зверталась на спеціальну лінію «102» з повідомленням щодо викрадення дитини її колишнім чоловіком /а.с.44/

За даними Головного управління Національної поліції України в Сумські області наведеними в листі від 25 жовтня 2021 року №76-12аз/20/01-2021 ОСОБА_2 п`ять разів зверталась на спеціальну лінію «102» з повідомленнями про сварки з колишнім чоловіком ОСОБА_1 . Зокрема, 26 січня 2020 року щодо погроз забрати дитину та сварку (по прибуттю заявниця повідомила, що конфлікт вичерпано); 24 червня 2020 року щодо розповсюдження ОСОБА_4 без її дозволу стороннім особам приватної інформації відносно неї (за результатами вивчення керівництвом не встановлено даних, які вказували б на наявність кримінального правопорушення); 03 липня 2020 року щодо погроз ОСОБА_4 фізичною розправою над нею (заявнику були надані роз`яснення після чого вона повідомила, що більше допомоги поліції не потребує); 08 липня 2020 року ОСОБА_2 повідомила, що 24 червня 2020 року писала заяву з приводу розповсюдження ОСОБА_4 приватної інформації та погроз (працівниками поліції було здійснено реагування, проте під час телефонної бесіди ОСОБА_2 повідомила, що звернулась з метою отримання інформації щодо попередніх звернень, допомога поліції не потрібна, заявниця зробила відміну виклику) /а.с.45-46/.

Окрім того, ОСОБА_2 , 30 вересня 2021 року та 27 жовтня 2021 року були подані заяви до Подільського управління поліції ГУНП у м. Києві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 щодо викрадення дитини /а.с.32-34,39-40/. З листів Подільського Управління поліції від 30 вересня 2021 року та від 26 жовтня 2021 року вбачається, що під час розгляду підстав внесення відомостей до ЄРДР, які передбачені ч.1 ст.214 КПК України не виявлено, ознаки кримінального правопорушення відсутні /а.с.38,41/.

Також, відповідно до заяви ОСОБА_2 від 07 жовтня 2021 року, поданої до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві, заявник просить вжити усіх належних заходів для припинення вчинення щодо неї домашнього насильства у вигляді психологічного насильства та викрадення дитини /а.с.35-36/. За даними Солом`янського УП наведеними в листі від 08 вересня 2021 року № Б-5559-Кц/125/55/05-21 зареєстровано звернення ОСОБА_2 та вказано, що таке ж звернення зареєстровано Подільським управлінням поліції ГУНП у м. Києві /а.с.37/.

Як вбачається з довідки від 28 вересня 2021 року №051/043-085зв, виданої Київським міським центром гендерної рівності, запобігання та протидії насильству (КМЦГР), ОСОБА_2 перебуває у Кімнаті кризового реагування для осіб, що постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі /а.с.30/.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір, який розглядається в порядку цивільного судочинства в Святошинському районному суду м. Києва (за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ) /а.с.48-50/.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому дим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розділ 13 ЦПК України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Так, згідно з положеннями ст. 350-1ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (п.1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування).

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей закон визначає організаційно-правові засади запобігання домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» в ст. 1 надає наступні визначення:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру;

особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно зі ст. 2 предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на подружжя; колишнє подружжя; та ін..

Державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків.

Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: 1) запобігання домашньому насильству; 2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; 4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки (ст. 5 цього Закону).

В порядку визначному ст. 26 цього Закону право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема, постраждала особа або її представник.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За заявою осіб, визначених частиною 1 цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною 4 цієї статті.

Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у Постанові від 13 липня 2022 року у справі № 522/22472/21 вказав на те, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Також Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц,; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20; від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21 та інших.

Перш за все колегія суддів звертає увагу на те, рішення суду першої інстанції оскаржується заінтересованою особою ОСОБА_1 , і в доводах апеляційної скарги висловлюється незгода з рішенням суду в частині щодо застосування обмежувальних заходів стосовно заявника.

В порядку ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому слід зазначити, що в іншій частині рішення, а саме в частині що стосується застосування обмежувальних заходів стосовно малолітньої дитини сторін, апеляційний суд не вбачає порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, а тому підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги не має.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі, який нещодавно був розірваний, наразі між сторонами склалися неприязні відносини та на даний час триває розгляд в судовому порядку їх спору щодо визначення місця проживання їх дитини. Тобто, між сторонами фактично існує спір щодо визначення місця проживання дитини.

Матеріали справи містять дані про те, що заявниця неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу вчинення ОСОБА_1 психологічного насильства відносно неї та щодо викрадення дитини. Проте ОСОБА_1 про підозру у вчиненні правопорушення пов`язаного з домашнім насильством відносно заявника та їх спільної дитини не повідомлявся, до адміністративної чи кримінальної відповідальності у будь-якому вигляді за вказаним фактом не притягався, будь-яких доказів на підтвердження нанесення тілесних ушкоджень або вчинення ним психологічного насильства відносно заявника та їх спільної дитини матеріали справи не містять.

Також слід звернути увагу на те, що звернення ОСОБА_2 переважно стосувались обставин зміни місця проживання дитини, однак спір відносно цього питання розглядається окремо, і вказані обставини підлягають встановленню в межах вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини.

Наявність спору щодо визначення місця проживання дитини, відсутність можливості його мирного врегулювання підтверджує неприязні стосунки, наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою. Однак, зазначені обставини не можуть бути підставою для задоволення заяви про винесення обмежувального припису щодо ОСОБА_1 у вигляді заборони розшукувати та/або переслідувати заявника, вести з нею листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку.

Отже, наявні в матеріалах справи докази не підтверджують вчинення ОСОБА_1 навмисного тривалого домашнього насильства відносно заявника та не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення такого та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для ОСОБА_2 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що зазначені заявником заходи обмежувального припису - це по суті вирішення спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, який має вирішуватися у загальному позовному провадженні. А звернення до суду з вимогами щодо застосування обмежувальних заходів задля забезпечення доказової бази для розгляду іншої справи не відповідає принципу добросовісності учасників судового розгляду, а тому не допускається.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_1 у вигляді заборони розшукувати та/або переслідувати заявника, вести з нею листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку.

Оскаржуване рішення в оскаржуваній частині суперечить нормам матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно неї.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року в оскаржуваній частини - скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису стосовно неї - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 01 вересня 2022 року.