Справа № 204/816/18
провадження № 2/175/901/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Васюченка О.Г.,

при секретарі Кульпіна Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілії Вячеславівни, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілії Вячеславівни, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення витрат.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог від 27 січня 2022 року підтримали у повному обсязі, просили суд ухвалити рішення яким визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ); визнати недійсним договір дарування укладений 03 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Лілією Вячеславівною, Дніпровського міського округу, Дніпропетровської області, та зареєстровано в реєстрі за №629, застосувавши наслідки недійсності правочину із скасуванням запису в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно; визнати за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ), житловий будинок, А-2, житловою площею 142,1 кв.м., загальною площею 255,00 кв.м., літ.Б-гараж, літ.В-сарай, споруди №1-9,1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, що в свою чергу розташовані на земельній ділянці площею 0.1 га, кадастровий номер: :01:013:0231; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 нерухоме майно, домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва та номер - АДРЕСА_2 ), житловий будинок, А-2, житловою площею 142,1 кв.м., загальною площею 255,00 кв.м., літ.Б-гараж, літ.В-сарай, споруди №1-9,1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що в свою чергу розташовані на земельній ділянці площею 0.1 га, кадастровий номер: :01:013:0231; стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , судові витрати, які складаються з вартість звіту про оцінку майна в розмірі 800 грн., судового збору у розмірі 2 114.40 грн,, 6 695,60 грн., (позовна заява), 384,20 гри., (заява про забезпечення позову), а всього 9 994,20 гри, по 4 997,1 грн. з кожного.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки в судове засідання суду не повідомив.

ОСОБА_3 та його представник адвокат Орел В.Ю. у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином. Від ОСОБА_3 до судового подано заяву про розгляд справи без його участі.

ОСОБА_3 та його представник адвокат Орел В.Ю. у судовому засіданні 23 лютого 2022 року заперечували проти позову, просили суд у задоволенні позову відмовити.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна у судове засідання не з`явилася, відповідно до листа просила суд слухати справу за її відсутності (том №2 а.с. 42, 80, 93).

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, ЦПК України. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ст.82 ЦПК України).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

23 червня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом №320 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серія НОМЕР_4 .

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_7 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 видане 13 жовтня 2009 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1044).

Відповідно до Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України(.

Згідно з ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 серпня 2008 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 (том №1 а.с. 34).

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК України).

Відповідно до ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том №1 а.с. 43, 68, 129, 135) право власності за ОСОБА_2 на домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано 29 серпня 2008 року, реєстраційний номер майна 24427278.

Крім того, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том №1 а.с. 43, 128) 23 травня 2017 року за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна №101, номер запису про право власності 20594280, після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у раніше поданих запереченнях заперечує проти позову, наводячи свої аргументи, обставини та правові підстави заперечення проти позову.

Зазначає, що відсутні достатні підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між позивачем та відповідачем.

Також встановлено, що позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували факт придбання вказаного майна саме за спільні кошти подружжя. Крім того позивачем не доведено те, що він дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, вкладав кошти в будівництво та свій заробіток вносив до сімейного бюджету.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, яга містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

З огляду на приписи ст. 81, ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 та ч. 1 ст. 80 ЦПК України позивач не надав належних та допустимих доказів, яких було б достатньо для підтвердження того, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя та придбалося і використовувалося в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ч. З ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до висновку ВС у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 року: "Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)."

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Таким чином, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності ОСОБА_2 на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано у визначеному законом порядку після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 , що підтверджується дослідженими вище доказами.

Згідно з Договором Дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. (том №1 а.с. 145-146) та зареєстрованим в реєстрі за №629 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_5 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том №1 а.с. 132-134) 11 квітня 2018 року приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. за реєстровим номером №678 зареєстровано Договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (том №1 а.с. 147-148) між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , після чого новим власником зазначеного домоволодіння став ОСОБА_3 , номер запису про право власності №25673127. Додатково в той же день, за №25677665 внесено запис про іпотеку відповідно до Договору іпотеки реєстровий номер 683 від 11 квітня 2018 року (том №1 а.с. 149-154), вид обтяження заборона на нерухоме майно. Іпотекодержатель ОСОБА_5 , Іпотекодавець ОСОБА_3 .

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (відповідно до ст. 328 ЦК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України (ст. 13 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи той факт, що на момент укладання Договору дарування від 03 квітня 2018 року ОСОБА_2 був єдиним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , він не повинен був погоджувати свій намір на відчуження нерухомого майна, підстав для визнання недійним Договору дарування від 03 квітня 2018 року не має.

Враховуючи відсутність підстав для визнання недійним Договору дарування від 03 квітня 2018 року, у суду відсутні підстави для витребування у ОСОБА_3 зазначеного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено в судовому засіданні, єдиним правомірним власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 на момент відчуження на підставі Договору дарування був ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 не є стороною Договору дарування від 03 квітня 2018 року, чи співвласником майна, яке за даним договором відчужувалося, а тому жодних правових підстав для оспорення зазначеного Договору дарування та витребування майна у позивача не має.

Як зазначалось вище, на укладення Договору дарування від 03 квітня 2018 року не потрібна була згода позивача, оскільки відчужуване за даним Договором майно (будинок за адресою: АДРЕСА_1 ) набуто вже після розірвання шлюбу та було особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Посилання позивачки ОСОБА_1 на те що будинок за адресою АДРЕСА_2 є будинком за адресою: АДРЕСА_1 не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, а думка позивача, що Договір дарування від 03 квітня 2018 року стосується будинку за адресою АДРЕСА_2 є хибною.

Позивачем в порушення зазначених вимог ЦПК України, не доведені обставини, на які він посилається в своєму позові, як на підставу своїх позовних вимог, так і спосіб захисту його нібито порушених прав, який він обрав, а тому це є підставою для відхилення аргументів позивача, викладених в його позові та відмови в задоволенні його позову в повному обсязі, як і відмові у задоволенні його вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги не є обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідача в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки він спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджено.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілії Вячеславівни, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення витрат.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 60, 63, 69, 70 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 15, 16, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 128, 129, 130, 131, 133, 137, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 274, 279, 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілії Вячеславівни, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення витрат відмовити.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 11 травня 2022 року.

Суддя О.Г. Васюченко