ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2891/22 Справа № 181/384/21 Суддя у 1-й інстанції - Літвінова Л. Ф. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро»

на заочне рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 14 листопада 2019 року між ними та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1273, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти у розмірі 86 800 грн на споживчі потреби, на строк до 14 листопада 2024 року, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним договором у повному обсязі. ОСОБА_1 порушив умови договору та станом на 20 листопада 2020 року допустив заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 123 808, 51 грн, яка складається з: 76 232, 14 грн - залишок строкового кредиту; 9 355, 10 грн - залишок простроченого кредиту; 29,27 грн - залишок прострочених відсотків та 38 192 грн - залишок прострочених комісій, а тому просило стягнути вказану заборгованість та судовий збір.

Заочним рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2021 року позовні вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором №1273 від 14 листопада 2019 року, а саме: 76 232, 14 грн залишку строкового кредиту; 9 355, 10 грн залишку простроченого кредиту; 29,27 грн залишку прострочених відсотків, а всього 85 616, 51 грн (а.с.122-126).

В апеляційній скарзі позивач АТ «Банк Кредит Дніпро» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду та задовольнити їх позовні вимоги повністю. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ними доведені позовні вимоги в частині наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за простроченою комісією, що передбачено умовами кредитного договору. Відповідач був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, підписав його та погодився з ними (а.с.133-143).

Відповідач своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 123 808,51 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 листопада 2019 року між позивачем АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1273, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти у тимчасове платне користування на споживчі потреби. Згідно п. 1.2 договору позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 86 800 грн, на строк 60 місяців, з кінцевою датою повернення 14 листопада 2024 року на споживчі потреби, щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 14 листопада 2019 року по 13 березня 2021 року 3 % від суми кредиту, з 14 березня 2021 року по 13 червня 2022 року 2,5 % від суми кредиту, з 14 червня 2022 року по 13 вересня 2023 року - 1,5 % від суми кредиту, з 14 вересня 2023 року по 14 листопада 2024 року 0,925 % від суми кредиту, процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних. В п.4 договору зазначено графік платежів /розрахунків загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за договором. Даний кредитний договір підписано відповідачем (а.с.6-7).

14 листопада 2019 року відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту «Кредит готівкою Top-Up І зі страховкою (3 500)», в якому зазначені основні умови кредитування. Також відповідачем 14 листопада 2019 року була підписана заява-згода № 1122749 на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб, відповідно до якої він підтвердив, що погодився отримувати банківські послуги на умовах, що зазначені в УДБО та підтвердив, що всі умови йому зрозумілі (а.с.16, 17).

Згідно розрахунку заборгованості за договором, доданого позивачем до позовної заяви, станом на 20 листопада 2020 року позичальник допустив заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 123 808, 51 грн, яка складається з: 76 232, 14 грн - залишок строкового кредиту; 9 355,10 грн - залишок простроченого кредиту; 29,27 грн - залишок прострочених відсотків та 38 192 грн - залишок прострочених комісій (а.с.13-15).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що АТ «Банк Кредит Дніпро» оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а тому в іншій частині рішення суду не переглядається.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ «Банк Кредит Дніпро» в частині стягнення 38 192 грн, що становить залишок прострочених комісій, суд першої інстанції виходив з того, що умова кредитного договору про нарахування комісії є нікчемною та задоволенню не підлягає, оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, та такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: "надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів" (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України "Про споживче кредитування" № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року".

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 686/9372/16 провадження № 61-663св21 від 15 грудня 2021 року.

У даній справі, яка переглядається за апеляційною скаргою банку, умовами кредитного договору (пункт 1.2) (а.с.9), передбачено, що банк надає позичальнику кредит на споживчі потреби зі сплатою комісії.

При цьому у тексті договору не визначено за яку саме послугу банк встановив щомісячну комісію, тому після 16 жовтня 2011 року відповідач не повинен сплачувати комісію банку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц (провадження № 61-37843св18).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність оскаржуваного судового рішення в частині відмови у стягненні з відповідача комісії.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що згідно графіку встановлена щомісячна комісія, за розрахунково - касове обслуговування, а також за інші послуги банку, при видачі кредиту. При цьому розрахунково - касове обслуговування є супутньою послугою банку, тому встановлення комісії у зазначеному розмірі не може бути визнано справедливими умовами договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно вважав, що вимоги позивача в частині стягнення комісії не підлягають задоволенню.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону та правозастосовної практики.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та відмови у стягненні комісії.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров