ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м.Суми

Справа №585/261/22

Номер провадження 22-ц/816/536/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінфорс»

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Менька Дмитра Дмитровича

на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 лютого 2022 року, постановлену під головуванням судді Євлах О.О., у приміщенні Роменського міськрайонного суду Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Менько Дмитро Дмитрович звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» (далі ТОВ «Фінфорс»), треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Сумської області Закорко Вадим Вікторович (далі приватний виконавець Закорко В.В.), приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна (далі приватний нотаріус Грисюк О.В.), в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною, зареєстрований в реєстрі за № 8781 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості за кредитним договором № 950840-А від 09 липня 2020 р. в сумі 11 934 грн та стягнути судові витрати.

07 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Менько Д.Д. подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні № 66122690 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Грисюк О.В., зареєстрований в реєстрі за № 8781 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості за кредитним договором № 950842-А від 09 липня 2020 року в сумі 11 934,00 грн. Крім того, просив звільнити позивача від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Свою заяву обґрунтовує тим, що приватним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису, а тому існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову). У разі, якщо до закінчення розгляду справи приватним виконавцем буде примусово стягнуто грошові кошти, то це призведе до реального порушення майнових прав та законних інтересів заявника, а він не зможе захистити або поновити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Роменський міськрайонний суд Сумської області ухвалою від 07 лютого 2022 року заяву представника позивача адвоката Менька Д.Д. про забезпечення позову повернув заявнику.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Менько Д.Д., не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що в даній справі позивач, будучи споживачем фінансових послуг на підставі укладеного кредитного договору, звернувся до суду з позовом про захист своїх прав, а тому він звільняється від сплати судового збору не тільки при поданні позову, а й при поданні заяви про забезпечення позову.

Вважає, що підлягають застосуванню висновки, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18), у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року № 643/2870/18.

На думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення заяви про забезпечення позову з причини несплати судового збору.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про повернення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для задоволення клопотання представника позивача про звільнення позивача від сплати судового збору за подання вказаної заяви відсутні, а тому оскільки заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, на підставі ч. 10 ст. 153 ЦПК України дійшов висновку про повернення вказаної заяви заявнику.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про наявність підстав для повернення заяви про забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Зміст і форма заяви про забезпечення позову, а також інші вимоги до неї визначені статтею 151 ЦПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 151 ЦПК України до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Згідно ч. 10 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

У ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі не мають пільги щодо сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

В даній справі представник ОСОБА_1 адвокат Менько Д.Д. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у справі за позовом до ТОВ «Фінфорс», треті особи: приватний виконавець Закорко В.В., приватний нотаріус Грисюк О.В. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Згідно зі статтею 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 90 Закону України «Про нотаріат» стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.

Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Така правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (провадження № 61-412св19).

Отже, у справі, яка переглядається, заявник, як споживач, що звернувся до суду за захистом своїх прав, звільнений від сплати судового збору також за подання заяви про забезпечення такого позову.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення заяви представника ОСОБА_1 адвоката Менька Д.Д. про забезпечення позову.

Отже, оскаржувану ухвалу не можна визнати законною, у зв`язку із чим вона підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалів справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 6; 379 ч. 1 п. 4, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Менька Дмитра Дмитровича задовольнити.

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 лютого 2022 року в даній справі скасувати, а матеріали за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Менька Дмитра Дмитровича про забезпечення позову в цивільній справі за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Менька Дмитра Дмитровича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Сумської області Закорко Вадим Вікторович, приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, направити для продовження розгляду до Роменського міськрайонного суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя- доповідач Т. А. Левченко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук