Провадження № 22-ц/801/542/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 рокуСправа № 127/19978/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря Олійник Г.Є.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа без самостійних вимог, щодо предмету спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмила Вікторівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року, повний текст якого виготовлений 31.12.2021 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Федчишина С.А. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмили Вікторівни про визнання заповіту недійсним,-

В с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним. Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , після смерті якої вона є єдиним спадкоємцем за законом. 02.07.2020 року вона звернулась до Третьої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в зв`язку з чим була заведена спадкова справа №66049579. Проте, в подальшому дізналась .що мати 23.03.2020 року склала заповіт ,яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ; квартиру за АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 - ОСОБА_3 ; житловий будинок з прибудовами АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровий номером :02:001:0072 по АДРЕСА_5 - ОСОБА_4 . Посилаючись на те, що її мати страждала онкологічним захворюванням і приймала обезболюючі ліки , які впливали на її мозок та форму поведінки, вважає ,що на час складання заповіту вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними . Просила суд визнати заповіт ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. 23.03.2020 року та зареєстрований в реєстрі №799, недійсним.

Ухвалою Вінницького міського суду від 22.10.2020 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В.

Ухвалою Вінницького міського суду від 18.01.2021 у справі було призначено посмертну судово психіатричну експертизу, на розгляд якої були винесені питання щодо страждання ОСОБА_5 під час складання заповіту психічним розладом чи захворюванням і чи усвідомлювала вона під час укладення заповіту значення своїх дій та чи могла ними керувати. Проведення експертизи було доручено експертам КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради» , а провадження у справі зупинено.

Рішенням Вінницького міського суду від 28.12.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а у справі просила ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказала, що суд надав неправильну оцінку висновку посмертної судово-психіатричної експертизи і показам допитаних у судовому засіданні свідків; не викликав та не допитав експертів, які б надали пояснення щодо висновку експертизи; не надав загальну правову оцінку всім зібраним у справі доказам у їх сукупності . Суд не встановив , чи могли препарати налбуфін та трамадол, які приймала ОСОБА_5 , вплинути на її психічний стан 23.03.2020 року при складенні нею заповіту.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на майно, що належало їй за життя на праві власності.

За життя 23.03.2020 року ОСОБА_5 склала заповіт, за яким зробила розпорядження, яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ; квартиру за АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 - ОСОБА_3 ; житловий будинок з прибудовами АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровий номером :02:001:0072 по АДРЕСА_5 - ОСОБА_4 .

Своїм підписом ОСОБА_5 підтвердила, що текст заповіту прочитаний нею особисто уголос, зміст його зрозумілий та відповідає її дійсним намірам. Вказаний заповіт посвідчений у присутності нотаріуса 23.03.2020 року о 15 годині 30 хвилин.

Спадкування після смерті ОСОБА_5 повинно було здійснюватись за заповітом.

Для визначення наявності у ОСОБА_5 абсолютної неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складення нею заповіту за клопотанням представника позивача судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради» № 24 від 22.03.2021 року, ОСОБА_5 , 1951 року народження, під час підписання заповіту виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічно емоційно-нестійкого (астенічного) розладу, внаслідок ракової інтоксикації, викликаної онкологічним захворюванням (рак правої молочної залози з метастазами у кістки), який був обумовлений загальною слабкістю, втомлюваністю, неможливістю самостійно пересуватися, ускладнювався больовим синдромом, що відображено у медичній документації. Але у зв`язку з відсутністю спостереження лікарями та опису психологічного стану у медичній документації на період, що цікавить суд, відсутністю показань свідків, виявити ступінь вираженості психічних розладів та винести експертне рішення не можливо.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що висновком судово-психіатричної експертизи не встановлено неспроможність особи в момент вчинення правочину 23.03.2020 року розуміти значення своїх дій та керувати ними. Позивач не надала суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, що засвідчували б неспроможність ОСОБА_5 на момент складення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доводи позивача ОСОБА_1 та її представника щодо вказаних обставин ґрунтуються на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив оціненими в порядку ст.89 ЦПК України доказами, правильно визначив спірні правовідносини і застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не правильно надано оцінку висновку посмертної судово-психіатричної експертизи та не надано належної правової оцінки показанням допитаних у судовому засіданні свідків, не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійним на підставі передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тлумачення ст. 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів . Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними .

Із висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, викладених у постановах від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18), від 24 травня 2021 року у справі № 607/13067/17 (провадження № 61-8407св20), від 16 вересня 2021 року у справі № 643/6473/17 (провадження № 61-13275св20) та від 25 листопада 2021 року у справі № 210/573/19 (провадження № 61-9493св21) ,які в силу ч.4 ст.263 ЦПК України обов`язкові для застосування судами, слідує, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

З висновку судово-психіатричної експертизи КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради» № 24 від 22.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_5 під час підписання заповіту хоча і виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічно емоційно-нестійкого (астенічного) розладу, внаслідок ракової інтоксикації, викликаної онкологічним захворюванням (рак правої молочної залози з метастазами у кістки), який був обумовлений загальною слабкістю, втомлюваністю, неможливістю самостійно пересуватися, ускладнювався больовим синдромом, що відображено у медичній документації, проте у зв`язку з відсутністю спостереження лікарями та опису психологічного стану у медичній документації на період, що цікавить суд, відсутністю показань свідків, виявити ступінь вираженості психічних розладів та винести експертне рішення не можливо.

Таким чином ,висновок судової експертизи не підтверджує ту обставину, що на момент вчинення оскаржуваного заповіту ОСОБА_5 не могла розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними ,на які позивач посилається як на підставу своїх вимог.

Враховуючи, що жодними іншими належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, в тому числі показами свідків , вказана обставина не підтверджується , підстав визнавати її встановленою у суду не було. Вірно оцінюючи наявні докази у їх сукупності і взаємозв`язку, і враховуючи, що позивачем не надано доказів ,які б засвідчували зазначений факт , суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у визнанні заповіту недійсним із зазначених позивачем підстав і відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлена на час вчинення заповіту можливість впливу на психічний стан ОСОБА_5 препаратів налбуфін та трамадол, які вона приймала ,є безпідставними, оскільки вказане охоплювалось питанням посмертної судово-психіатричної експертизи щодо можливості чи неможливості її на той час розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, чіткої і достовірної відповіді на яке експертиза не дала. Доказування ж відповідно до ст.81 ЦПК не може ґрунтуватися на припущеннях.

Те ж стосується і доводів апеляційної скарги про не надання судом правової оцінки показанням допитаних свідків ,які є безпідставними.

З тексту оскаржуваного рішення вбачається , що суд дав належну оцінку показам свідків у судовому засіданні, які не надали суду свідчень про достовірність обставини перебування ОСОБА_5 під час вчинення заповіту заповіту у стані, коли вона не розуміла значення своїх дій , діяла не добровільно, під погрозами, примусом чи фізичним або психічним насильством чи тощо. Суд виходив із презумпції психічного здоров`я ОСОБА_5 , суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України.

Таким чином, оцінивши покази свідків ,суд правильно дійшов висновку про те, що їх покази не можуть вважатись достатнім та допустимим доказом у даній справі ,а також про недоведеність зазначених позивачем обставин .

Інші доводи апеляційної скарги також правильні висновки суду не спростовують і не впливають на законність прийнятого судом рішення,.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки підстави для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення не наведені , рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому згідно ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказане рішення - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення , понесені судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.12.2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: В.П. Рибчинський

В.В. Оніщук

ґ