Постанова

Іменем України

20 липня 2022 року

м. Київ

справа № 755/15066/19

провадження № 61-21235св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація,

треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», служба у справах дітей

та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року у складі судді Виниченко Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Заришняк Г. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права користування квартирою.

Позов обґрунтовувала тим, вона зі своїм малолітнім сином ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з жовтня 2007 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проживали вони за адресою: АДРЕСА_1 .

До цієї квартири ОСОБА_3 вселився як член сім`ї своєї матері ОСОБА_4 , яка,

у свою чергу, була членом сім`ї наймача квартири - ОСОБА_5 .

Зазначала, що в інших зареєстрованих шлюбах ні вона, ні ОСОБА_3

не перебували.

Стверджувала, що з ОСОБА_3 вони вели спільне господарство, несли спільні витрати з оплати комунальних та інших послуг, на придбання речей спільного користування, вона піклувалась про його здоров`я, а після його смерті організувала та оплатила поховання.

Під час спільного проживання ОСОБА_3 піклувався про малолітнього

ОСОБА_2 , купував йому речі, персональний комп`ютер тощо.

На час звернення до суду у квартирі АДРЕСА_2 ніхто

не зареєстрований. Після смерті її цивільного чоловіка вона особисто сплачує комунальні та інші послуги.

Вказувала, що встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_3

їй необхідне для отримання права користування вказаною квартирою після його смерті.

Посилаючись на вказані обставини, просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з жовтня 2007 року

до ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті ОСОБА_3 , та визнати за нею

і її малолітнім сином ОСОБА_2 право постійного користування квартирою АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01 лютого 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_2,

до дня смерті ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право користування квартирою

АДРЕСА_2 .

В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з лютого 2008 року до дня його смерті, оскільки вони вели спільний побут та господарство, мали взаємні права і обов`язки, спільний бюджет, спільно забезпечували та виховували малолітнього ОСОБА_2 .

При цьому суд зазначив, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню частково, а саме в період з 01 лютого 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд вважав доведеним, що позивач ОСОБА_1 вселись у квартиру

АДРЕСА_2 на початку 2008 року з дозволу наймача

на законних підставах, а малолітній ОСОБА_2 - з дати його народження

за згодою мешканця квартири ОСОБА_3 , з яким проживали однією сім`єю.

Суд вказав, що проживання позивачів у спірній квартирі обумовлене їх правом користування жилим приміщенням у правовому статусі члена сім`ї наймача, позивачі довели підстави вселення та проживання у спірній квартирі за згодою наймача квартири. Суд не встановив, що позивачам на праві власності належить інше житло, тому за встановлених обставин суд вважав, що позивачі набули права користування квартирою АДРЕСА_2 .

Аргументи учасників справи

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи

У грудні 2021 року Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01 лютого 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_2, до дня смерті ОСОБА_3 , та у визнанні права користування спірною квартирою.

У касаційній скарзі особа, яка подає касаційну скаргу, вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі

№ 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року

у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Вказує, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів її проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 .

Зазначає, що суди не врахували, що спірна квартира є комунальною власністю,

а ОСОБА_3 не був наймачем цієї квартири, тобто у суду не було підстав для застосування статті 64 ЖК України.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу адвокат Вільчинська Н. І., діючи в інтересах ОСОБА_1 , вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а судові рішення законними і обґрунтованими.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 755/15066/19, витребувано справу з Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2022 року справу призначено

до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що на підставі обмінного ордера від 29 листопада 1986 року

№ 9502 на право вселення у двокімнатну квартиру

АДРЕСА_2 , виданого Управлінням по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів, у вказану квартиру вселився ОСОБА_5 як наймач та його дружина ОСОБА_4

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з відомостями, що містяться у ксерокопії паспорта, ОСОБА_3 у спірній квартирі був зареєстрований з 13 квітня 1995 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 20 вересня

2019 року № 8478620, станом на 20 вересня 2019 року у квартирі

АДРЕСА_2 зареєстрованих осіб немає.

ОСОБА_1 є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Під час розгляду справи суди дослідили довідки дільничного педіатра, сімейного лікаря, дошкільного навчального закладу № 670, середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 180 м. Києва, видані позивачеві ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_2 , в яких вказано адресу його проживання: квартира

АДРЕСА_2 .

Згідно з матеріалами справи позивач та її син зареєстровані за адресою:

АДРЕСА_3 , тобто на тимчасово не підконтрольній Україні території Луганської області. Вказана квартира належить матері позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 .

Згідно з повідомленням Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 листопада

2019 року № 37/09-16510 ОСОБА_1 звернулась до управління 24 листопада 2014 року із заявою про взяття її разом з малолітнім сином ОСОБА_2

на облік як внутрішньо переміщених осіб. ОСОБА_1 з малолітнім сином було взято на облік на підставі відмітки про реєстрацію місця проживання в паспорті громадянина України та вказаної ОСОБА_1 дати переміщення 24 вересня 2014 року, про що була видана первинна довідка від 24 листопада 2014 року.

У період виплати позивачам щомісячної адресної допомоги як внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, співробітником Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації були складені акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 08 серпня 2016 року, від 07 лютого 2017 року, від 09 серпня 2017 року, від 05 лютого

2019 року, від 30 липня 2019 року, від 08 серпня 2018 року за адресою:

АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_1 надавала інформацію про те, що орендує кімнату у вказаній квартирі та проживає за усною домовленістю.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства

є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання за нею на цих підставах як за членом сім`ї наймача права користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває

у комунальній власності. Відповідачем ОСОБА_1 визначила Дніпровську районну у м. Києві державну адміністрацію.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, частково задовольнив позовні вимоги, встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01 лютого 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_2,

до дня смерті ОСОБА_3 , визнав за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право користування спірною квартирою, в іншій частині позову відмовив.

Колегія суддів касаційного суду не може погодитись з висновками судів першої

та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів,

а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи

чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних

чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі

у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі

зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі

у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом,

що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача.

Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову

є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши,

що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18);

від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18),

від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені,

із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування є юридичними особами

і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно

до закону. Частиною п`ятою цієї статті визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, у тому числі на житловий фонд. Районні та обласні ради здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад від імені територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно

до Конституції України, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста.

Рішеннями Київської міської державної адміністрації від 15 грудня 2011 року

№ 844/7080 «Про впорядкування прийняття майна до комунальної власності територіальної громади міста Києва, передачі його у володіння та користування, передачі до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, закріплення майна на праві господарського відання або оперативного управління» та від 28 жовтня 2010 року № 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в м. Києві», надано згоду на прийняття

до комунальної власності територіальної громади міста Києва і передачу

до сфери управління відповідних районних в місті Києві державних адміністрацій або у володіння та користування суб`єктам господарювання, або закріплення

на праві господарського відання чи оперативного управління за юридичними особами комунальної форми власності територіальної громади міста Києва об`єктів житлового фонду, у тому числі: гуртожитків, одноквартирних будинків, квартир у багатоквартирних будинках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, житлових приміщень у гуртожитках (житлових кімнат, житлових блоків (секцій)) тощо разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, службового житла, майна житлово-експлуатаційних організацій та комунальних підприємств, які обслуговували цей фонд, тощо.

Майно, що приймається з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Києва, Київська міська рада зобов`язується використовувати за цільовим призначенням і не відчужувати в приватну власність.

Згідно з цими ж рішеннями у разі державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва документ (лист-довідку),

що підтверджує факт перебування об`єкта нерухомого майна у комунальній власності, видає Департамент комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації, яка є виконавчим органом Київської міської ради.

Тобто районні в місті Києві державні адміністрації з питань управління майном, яке є власністю територіальної громади міста Києва, підпорядковуються Київській міській раді.

Спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесена до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Отже, визначена позивачем як відповідач Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація лише здійснює управління цією квартирою

як об`єктом належного територіальній громаді нерухомого майна

і не є належним відповідачем у цій справі; відповідачем має бути територіальна громада, у власності якої перебуває майно, тобто територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою - третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, прийняті у справі рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням рішення про відмову в позові

з наведених вище підстав.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. З огляду

на те що суд касаційної інстанції задовольняє касаційну скаргу, скасовує рішення судів попередніх інстанцій і в позові відмовляє, відшкодуванню

за рахунок ОСОБА_1 підлягають витрати Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, понесені у зв`язку з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 305,20 грн та касаційної скарги в розмірі

3 073,60 грн, всього 5 378,80 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року

та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 , поданому у її інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія

з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», служба

у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із жовтня 2007 року

до ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті ОСОБА_3 ,

та визнання права користування квартирою відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації 5 378,80 грн в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко
В. М. Коротун