КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-488/11 Головуючий у суді І інстанції Бабич Н.С.
Провадження № 22-ц/824/298/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 19 жовтня 2021 року у справі за скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на дії виконуючого обов`язки начальника Славутицького відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Приліпка Владислава Олеговича щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, заінтересована особа - боржник ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна»в особі представника за довіреністю - адвоката Могилян Л.В. звернулося до суду зі скаргою на дії посадової особи органу державної виконавчої служби, в якій просило: визнати постанову про закінчення виконавчого провадження № 33624959 в.о. начальника Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Приліпка В.О. від 27 серпня 2021 року неправомірною, зобов`язати в.о. начальника відділу Приліпка В.О. скасувати зазначену постанову та зробити перерахунок заборгованості у валюті кредиту згідно з рішенням суду.

В обґрунтування скарги зазначено, що на виконанні Славутицького МВ ДВС ЦМУЮ МЮ (м. Київ) перебував виконавчий лист № 2-488/11, виданий 5 червня 2012 року Славутицьким міським судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором у розмірі 44 183 доларів США та 19 363,72 грн пені, на підставі якого 26 липня 2012 року було відкрито виконавче провадження № 33624959. 31 серпня 2021 року на адресу стягувача надійшла постанова про закінчення виконавчого провадження від 27 серпня 2021 року, в якій зазначено, що згідно із платіжними дорученнями з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно стягнуто 360 904,55 грн.

Заявник вважає вказану постанову незаконною у зв`язку з тим, що за виконавчим документом з боржника стягнуто заборгованість у доларах США та в гривні, однак Славутицьким ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) заборгованість стягнута виключно в національній валюті - гривні.Згідно із довідкою № 160 заборгованість за кредитним договором № ML/OAQ/13/2007 становить 30 657,29 доларів США та пеня 19 438,71 грн. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання позики іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Вказував, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті України. Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконано у примусовому порядку за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

За наведених обставин заявник вважає, що своїми неправомірними діями, пов`язаними з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 серпня 2021 року, в.о. начальника Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Приліпко В.О. порушив права стягувача та завдав йому збитків.

Ухвалою Славутицького міського суду Київської області від 19 жовтня 2021 року у межах провадження № 4-с/377/5/21 скаргузадоволено частково.

Визнано неправомірною постанову в.о. начальника Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Приліпка В.О. від 27 серпня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № 33624959.

Зобов`язано в.о. начальника Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Приліпка В.О. усунути порушення (поновити порушене право заявника) - скасувати постанову від 27 серпня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № 33624959.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися державним виконавцем в іноземній валюті, а перерахування стягувачу суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення, а тому в державного виконавця не було підстав закінчувати виконавчого провадження шляхом винесення відповідної постанови у зв`язку з фактичним виконанням боржником в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, боржник ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги стягувача відмовити у повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції суперечить резолютивній частині судового рішення від 30 грудня 2011 року у справі № 2-488/11, в якій зазначена грошова одиниця гривня при солідарному стягненні заборгованості за кредитним договором, а саме борг стягнутий в національній валюті України у підсумковому розмірі 360 904,55 грн, відтак правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) застосована помилково до спірних правовідносин.Законодавством державного виконавця не наділено правом змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду, а тому обгрунтованим є висновок про законність винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 39, статті 40 3акону України «Про виконавче провадження», а із заявою про роз`яснення судового рішення стягувач не звертався. Судом першої інстанції під час розгляду скарги на дії державного виконавця про скасування постанови щодо закінчення виконавчого провадження не було враховано те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не може отримувати грошові кошті в іноземній валюті, оскільки не має відповідної ліцензії та правомочностей, а тому в резолютивній частині рішення від 30 грудня 2011 року Славутицький міський суд Київської області визначив підсумкову суму заборгованості у національній валюті - 360 904,55 грн з метою узгодження низки нормативно-правових актів, які регулюють валютні операції.

У відзиві на апеляційну скаргу заявник через представника за довіреністю - адвоката Череду Т.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що визначаючи характер грошового зобов`язання, суд вирішив стягнути з боржника грошові кошти саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у справі № 373/2054/16. Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», а отже посилання боржника на необхідність стягнення коштів саме в еквіваленті грошової одиниці України - гривні, який зазначений судом у загальному розмірі 360 904,55 грн, а не стягнення заборгованості у розмірі 44 183,25 доларів США та пені - 19 363,72 грн є таким, що не грунтується на законі та спростовується вищевикладеним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Славутицького міського суду Київської області від 30 грудня 2011 року у справі № 2-488/11 за позовом ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами у солідарному порядку та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання поруки та іпотеки припиненими, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2012 року, первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року у розмірі 44 183 долари 25 центів США, що за курсом НБУ становить 441 465 грн 83 коп., та 19 363 грн 72 коп., а всього 360 904 грн 55 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року у розмірі 44 183 долари 25 центів США, що за курсом НБУ становить 441 465 грн 83 коп., та 19 363 грн 72 коп., а всього 360 904 грн. 55 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-N00/047/2008 від 5 вересня 2008 року у розмірі 19 291 долар 53 центи США, що за курсом НБУ становить 149 092 грн 66 коп., та 7 767 грн 07 коп., а всього 156 859 грн 73 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-N00/047/2008 від 5 вересня 2008 року у розмірі 19 291 долар 53 центи США, що за курсом НБУ становить 149 092 грн 66 коп., та 7 767 грн 07 коп., а всього 156 859 грн 73 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» по 576 грн 67 коп. з кожного судових витрат на загальну суму 1 730 грн 00 коп.

У задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову теж відмовлено.

З матеріалів виконавчого провадження № 33624959, копії яких долучені до матеріалів справи, вбачається наступне.

24 липня 2012 року до ВДВС Славутицького міського управління юстиції від представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за довіреністю - Буряка О.І. за вих. № Ч/85 від 7 червня 2012 року надійшла заява про примусове виконання рішення, у якій він просив відкрити виконавче провадження та виконати виконавчий лист, виданий 5 червня 2012 року Славутицьким міським судом Київської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року у розмірі 44 183 долари 25 центів США, що за курсом НБУ становить 441 465 грн 83 коп, та 19 363 грн 72 коп., всього 360 904 грн 55 коп. До заяви були додані оригінал виконавчого листа № 2-488/2011 від 5 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року та копія довіреності на представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Буряка О.І.

26 липня 2012 року в.о. начальника ВДВС Славутицького міського управління юстиції Янушевич Л.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-488/2011, виданого Славутицьким міським судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 360 904,55 грн на користь «ОТП Факторинг Україна».

7 вересня 2015 року в рамках зведеного виконавчого провадження № 48653249, в тому числі і за виконавчим листом № 2-488/2011, виданим Славутицьким міським судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 360 904,55 грн (солідарно) на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника.

Відповідно до копій платіжних доручень, які знаходяться в матеріалах виконавчого провадження, на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ВДВС перераховувалися кошти: платіжне доручення № 2706 від 06.10.2015 року - 1057,72 грн.; платіжне доручення № 2899 від 28.10.2015 року - 1114,95 грн.; платіжне доручення № 3301 від 03.12.2015 року - 1161,37 грн.; платіжне доручення № 3584 від 28.12.2015 року - 380,89 грн.; платіжне доручення № 43 від 11.01.2016 року - 2977,97 грн.; платіжне доручення № 432 від 20.06.2018 року - 2944,99 грн.; платіжне доручення № 491 від 26.06.2018 року - 2746,00 грн.; платіжне доручення № 527 від 31.07.2018 року - 7794,12 грн.; платіжне доручення № 730 від 27.09.2018 року - 11447,53 грн.; платіжне доручення № 923 від 31.10.2018 року - 5662,19 грн.; платіжне доручення № 991 від 07.12.2018 року - 7987,49 грн.; платіжне доручення № 1130 від 27.12.2018 року - 3880,26 грн.; платіжне доручення № 236 від 25.02.2019 року - 6186,37 грн.; платіжне доручення № 236 від 25.02.2019 року - 6186,37 грн.; платіжне доручення № 290 від 13.03.2019 року - 264,08 грн.; платіжне доручення №453 від 16.04.2019 року - 11168,96 грн.; платіжне доручення № 535від 25.04.2019 року - 2994,00 грн.; платіжне доручення № 672 від 27.05.2019 року - 7416,86грн.; платіжне доручення № 818 від 26.06.2019 року - 6801,88 грн.; платіжне доручення № 948 від 25.07.2019 року - 6489,02 грн.; платіжне доручення № 1097 від 23.08.2019 року - 8254,08 грн.; платіжне доручення № 1209 від 05.09.2019 року - 5802,99 грн.; платіжне доручення № 1276 від 24.09.2019 року - 3128,00 грн.; платіжне доручення № 1381 від 29.10.2019 року - 6250,15 грн.; платіжне доручення № 1517від 21.11.2019 року - 7851,58 грн.; платіжне доручення № 1743 від 26.12.2019 року - 7518,07 грн.; платіжне доручення № 160 від 27.03.2020 року - 19264,48 грн.; платіжне доручення № 258 від 24.04.2020 року - 4634,95 грн.; платіжне доручення № 2903 від 28.10.2015 року - 488,35 грн.; платіжне доручення № 728 від 27.09.2018 року - 5920,68 грн.; платіжне доручення № 921 від 31.10.2018 року - 980,17 грн.; платіжне доручення №998 від 07.12.2018 року - 1480,17 грн.; платіжне доручення № 1131 від 27.12.2018 року - 1483,05 грн.; платіжне доручення № 54 від 06.02.2019 року - 1483,05 грн.; платіжне доручення № 233 від 25.02.2019 року - 1483,05 грн.; платіжне доручення № 452 від 16.04.2019 року - 1682,75 грн.; платіжне доручення № 534 від 25.04.2019 року - 1682,75 грн.; платіжне доручення № 3304 від 03.02.2015 року - 793,13 грн.; платіжне доручення № 3560 від 28.12.2015 року - 252,57 грн.; платіжне доручення № 2710 від 06.10.2015 року - 489,21 грн.; платіжне доручення № 3105 від 23.11.2015 року - 996,91 грн.; платіжне доручення № 729 від 27.09.2018 року - 5961,10 грн.; платіжне доручення № 922 від 31.10.2018 року - 1858,37 грн.; платіжне доручення № 997 від 07.12.2018 року - 5320,22 грн.; платіжне доручення № 1132 від 27.12.2018 року - 5594,79грн.; платіжне доручення № 169 від 21.02.2019 року - 2665,31 грн.; платіжне доручення № 292 від 13.03.2019 року - 331,37 грн.; платіжне доручення №451від 16.04.2019 року - 8086,96 грн.; платіжне доручення № 594 від 03.05.2019 року - 1361,67 грн.; платіжне доручення № 671 від 27.05.2019 року - 1682,75грн.; платіжне доручення № 817 від 26.06.2019 року - 2943,60 грн.; платіжне доручення № 947 від 25.07.2019 року - 3084,90 грн.; платіжне доручення № 1098 від 23.08.2019 року - 3211,72 грн.; платіжне доручення № 1208 від 05.09.2019 року - 2531,58 грн.; платіжне доручення № 259 від 24.04.2020 року - 5888,28 грн.; платіжне доручення № 1746 від 26.12.2019 року - 1706,75 грн.; платіжне доручення № 1413 від 30.10.2019 року - 3283,85 грн.; платіжне доручення № 1518 від 21.11.2019 року - 1752,45 грн.; платіжне доручення № 158 від 27.03.2020 року - 12 383,06 грн.; платіжне доручення № 347 від 15.05.2020 року - 3526,98 грн.; платіжне доручення № 369 від 15.05.2020 року - 76,15 грн.; платіжне доручення № 556 від 21.06.2020 року - 2256,22 грн.; платіжне доручення № 557від 21.06.2020 року - 3788,09 грн.; платіжне доручення № 584 від 22.06.2020 року - 7553,91 грн.; платіжне доручення № 597 від 23.06.2020 року - 3799,06 грн.; платіжне доручення № 600 від 23.06.2020 року - 2769,91 грн.; платіжне доручення № 979 від 12.08.2020 року - 4659,98 грн.; платіжне доручення № 982 від 12.08.2020 року - 5714,21 грн.; платіжне доручення № 989 від 12.08.2020 року - 3695,38 грн.; платіжне доручення № 1115 від 14.09.2020 року - 10085,32 грн.; платіжне доручення № 1130 від 14.09.2020 року - 2612,02 грн.; платіжне доручення № 1267 від 22.09.2020 року - 1847,69 грн.; платіжне доручення № 1321 від 02.10.2020 року - 2930,13 грн.; платіжне доручення № 1322 від 02.10.2020 року - 299,96 грн.; платіжне доручення № 1325 від 02.10.2020 року - 2801,94 грн.; платіжне доручення № 1326 від 02.10.2020 року - 388,90 грн.; платіжне доручення № 1369 від 24.10.2020 року - 1847,69 грн.; платіжне доручення № 1604 від 19.11.2020 року - 639,15 грн.; платіжне доручення № 1605 від 19.11.2020 року - 176,90 грн.; платіжне доручення № 1606 від 19.11.2020 року - 2278,57 грн.; платіжне доручення № 1607 від 19.11.2020 року - 1847,69 грн.; платіжне доручення № 1608 від 19.11.2020 року - 460,39 грн.; платіжне доручення № 1609 від 19.11.2020 року - 4191,21 грн.; платіжне доручення № 1674 від 04.12.2020 року - 2056,36 грн.; платіжне доручення № 1675 від 04.12.2020 року - 2305,49 грн.; платіжне доручення № 1753 від 20.12.2020 року - 2360,32 грн.; платіжне доручення № 1778 від 21.12.2020 року - 1851,34 грн.; платіжне доручення № 1800 від 29.12.2020 року - 5265,78 грн.; платіжне доручення № 1802 від 29.12.2020 року - 3506,66 грн.; платіжне доручення № 2050 від 03.02.2021 року - 3909,01 грн.; платіжне доручення № 2051 від 03.02.2021 року - 4602,62 грн.; платіжне доручення № 4674 від 25.08.2021 року - 12086,98 грн.; платіжне доручення № 4676 від 26.08.2021 року - 5791,94 грн.; платіжне доручення № 4678 від 26.08.2021 року - 4876,78 грн.

Платежі здійснювалися за призначенням: «на погашення боргу згідно з виконавчим документом № 2-488/2011 від 30.12.2011 року та по виконавчим провадженням № 33617537, № 33624959, № 33625067», про що зазначено у відповідній графі вказаних платіжних доручень.

27 серпня 2021 року в.о. начальника Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Приліпком В.О. на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 33624959 за виконавчим листом № 2-488/2011, виданим Славутицьким міським судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 360 904,55 грн на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки, як зазначено у постанові, згідно з платіжними дорученнями заборгованість солідарно стягнута з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та перерахована на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на загальну суму 360 904,55 грн.

Згідно із матеріалами цивільної справи № 2-488/11, оглянутої судом першої інстанції у судовому засіданні, 31 серпня 2021 року до Славутицького міського суду Київської області в.о. Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області Приліпком В.О. було повернуто виконавчий лист № 2-488/2011, виданий 5 червня 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТВО «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року у розмірі 44 183 долари 25 центів США, що за курсом НБУ становить 441 465 грн 83 коп., та 19 363 грн 72 коп., всього 360 904 грн 55 коп. Відповідно до відміток державного виконавця у вказаному виконавчому листі зазначено, що 27 серпня 2021 року виконавче провадження закінчено згідно з пунктом 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», заборгованість стягнута у розмірі 360 904,55 грн солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Відповідно до наданої представником заявника копії довідки № 160 від 28 серпня 2021 року та розрахунку заборгованості за кредитним договором № ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року станом на 2 вересня 2021 року заборгованість по вказаному кредитному договору становить 30 657,29 доларів США, а пеня - 19 438,71 грн.

Вважаючи неправомірною постанову в.о. начальника Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Приліпка В.О.від 27 серпня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № 33624959, представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулася до суду зі скаргою на дії посадової особи органу державної виконавчої служби.

Частково задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що виконання за виконавчим листом № 2-488/2011 від 5 червня 2012 рокуповинне було здійснюватися державним виконавцем в іноземній валюті, а перерахування суми боргу у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення. Державний виконавець зобов`язаний був під час забезпечення проведення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження № 33624959 керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки між стягувачем та основним боржником ОСОБА_2 за кредитним договором, виконання якого забезпечено укладеними договорами поруки з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом в іноземній валюті - доларах США. Однак 27 серпня 2021 року було винесено постанову про закінчення цього виконавчого провадження. У зв`язку з наведеним суд вважав, що рішення суду не виконано у повному обсязі, а тому постанова державного виконавця від 27 серпня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № 33624959є неправомірною та підлягає скасуванню.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у статті 14 ЦПК України у редакції, яка діяла на час ухвалення рішення від 30 грудня 2011 року, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року в справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні ЄСПЛ в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - пункт 53.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року в справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02), позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції. Державі належить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права.

У відповідності до статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон України «Про виконавче провадження» або Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»).

Судовим розглядом встановлено, що на примусовому виконанні у Славутицькому ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) перебував виконавчий лист, виданий Славутицьким міським судом Київської області 5 червня 2012 року у справі № 2-488/11 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року у розмірі 44 183 долари 25 центів США, що за курсом НБУ становить 441 465 грн 83 коп., та 19 363 грн 72 коп., всього 360 904 грн 55 коп.

Як видно зі змісту вказаного виконавчого документа та рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 грудня 2011 року у справі № 2-488/2011, до стягнення з боржника визначена сума боргу в іноземній валюті - доларах США, яка вказана також і в гривневому еквіваленті. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд вирішив стягнути з боржників грошові кошти саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (частина перша). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга). Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя).

Отже, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, боржник повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виконання за виданим виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті, а перерахування суми боргу у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення, яке набрало законної сили.

Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, сформульованою, зокрема, у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Так, особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьої цієї статті Закону № 1404-VIII уразі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Зважаючи на викладене, державний виконавець зобов`язаний був під час забезпечення проведення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження № 33624959 за виконавчим листом № 2-488/2011, виданим Славутицьким міським судом Київської області 5 червня 2012 року, керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки між стягувачем та основним боржником ОСОБА_2 за кредитним договором №ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року, виконання якого забезпечено укладеними договорами поруки: з ОСОБА_3 від 25 травня 2007 року за № SR-OAQ/013/2007 та ОСОБА_1 від 25 травня 2007 року за № SR- OAQ/013/2007/1, існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом в іноземній валюті - доларах США.

Втім, 27 серпня 2021 року в.о. начальника Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Приліпком В.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 33624959 з підстав фактичного виконання боржниками рішення суду шляхом перерахування суми боргу в національній валюті гривні на рахунок стягувача.

Між тим, пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Оскільки рішенням суду ухвалено стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року саме у розмірі 44 183 долари 25 центів США з об`єднанням цієї суми в еквіваленті національної валюти України за курсом НБУ із пенею, яка нараховувалась у гривнях, то суд першої інстанції вірно вважав неможливим погодитися з тим, що рішення суду виконано у повному обсязі, а відтак постанова державного виконавця від 27 серпня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № 33624959 є неправомірною та підлягає скасуванню.

Розглядаючи скаргу та вимоги заявника в частині зобов`язання посадової особи органу державної виконавчої служби зробити перерахунок заборгованості у валюті кредиту згідно з рішенням суду, суд обґрунтовано вказав, що в силу положень Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець позбавлений права самостійно обирати моделі поведінки при виконанні судових рішень, якщо таке право прямо не передбачено законодавством.

Виконуючи судове рішення, державний виконавець зобов`язаний вчинити дії, які необхідні для того, щоб визнане судом та перенесене до виконавчого документа зобов`язання вважалось виконаним, а зазначення у рішенні суду двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, є недосконалим підходом до вирішення спорів передусім через те, що вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

Якщо ж викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, державний виконавець не наділений повноваженнями самостійно коригувати або уточнювати його зміст. За відповідних обставин виконавець або сторона виконавчого провадження повинні звернутися до суду із заявою про роз`яснення відповідного рішення.

Отже, державного виконавця не наділено правом змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду, а тому вимоги щодо зобов`язання в.о. начальника відділу Приліпка В.О. зробити перерахунок заборгованості у валюті кредиту згідно з рішенням судудо задоволення не підлягали.

Зазначений боржником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі факт не оскарження ТОВ «ОТП Факторинг Україна» постанови про відкриття виконавчого провадження № 33624959 та його посилання на те, що при вирішенні в суді спору про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 377/949/18) стягувачем було зазначено, що станом на 12 грудня 2018 року за кредитним договором існує заборгованість у розмірі 235 475 грн, не підтверджують повноти виконання рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 грудня 2011 року у справі № 2-488/11 в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № ML-0AQ/013/2007 від 25 травня 2007 року у розмірі 44 183 долари 25 центів США, що за курсом НБУ становить 441 465 грн 83 коп., та 19 363 грн 72 коп., всього 360 904 грн 55 коп., та невпливають на висновки суду першої інстанції щодо неправомірності винесеної постанови від 27 серпня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № 33624959.

Доводи апеляційної скарги про те, що правові позиції, висловлені судом касаційної інстанції, на які посилається заявник, не поширюються на спірні правовідносини є безпідставними, оскільки заявник посилався на правові висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у справі № 373/2054/16, суть яких зводиться до необхідності сплати боргу стягувачу саме в іноземній валюті у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, а відтак вони є подібними встановленим обставинам даної справи та підлягали застосуванню при розгляді скарги.

За змістом ЦПК України, в тому числі частини четвертої статті 263 ЦПК України, Верховний Суд висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Суд обґрунтовано відхилив посилання боржника на постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), оскільки висновки суду, зазначені в цих судових рішеннях, стосуються порядку укладення договорів факторингу, тому не застосовуються судом під час розгляду вказаної скарги.

Крім того, матеріали справи не містять доказів визнання недійсним договору купівлі - продажу кредитного портфелю від 27 травня 2011 року, згідно з яким ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» набуло грошової право за кредитними договорами та договорами забезпечення, укладеними 25 травня 2007 року з боржниками, та за рішенням Славутицького міського суду Київської області від 30 грудня 2011 року у справі № 2-488/11.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність в діях в.о. начальника Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Приліпка В.О. ознак неправомірності, а оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята ним поза межами повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», чим безпосередньо порушено права та свободи заявника як стягувача.

Частинами першою, другою статті 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання (стаття 453 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 41 Закону № 1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Таким чином, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги, а саме: визнання постанови від 27 серпня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № 33624959 неправомірною та її скасування, а також зобов`язання в.о. начальника Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Приліпка В.О. усунути порушення та поновити порушене право заявника шляхом скасування зазначеної постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги боржника, які не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування ували суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та недостатніми для того, щоб дії посадової особи органу державної виконавчої служби були визнані правомірними, а оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадженнязалишена в силі, ухвала суду першої інстанції про часткове задоволенні скарги у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382, 452 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367- 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 19 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко