Справа №758/7846/20 2/760/31/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.

за участю:

секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Рожини О. Г. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою до Громадської організації (далі - ГО) «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО», в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: зобов`язати відповідача повернути їй трудову книжку із зазначенням у ній реальної підстави звільнення - за власним бажанням, без обов`язкового 14-денного відпрацювання з 12 травня 2020 року; стягнути з ГО «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО» невиплачену заробітну плату на загальну суму 11 333,39 грн; компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 11 389,92 грн; компенсацію за невикористану додаткову відпустку (у зв`язку з одноособовим вихованням малолітньої дочки 2014 року народження) в сумі 4 745,80 грн; середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки по день винесення судового рішення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 24 квітня 2019 року вона працювала на посаді юриста в ГО «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО». 12 травня 2020 року вона надіслала на електронну адресу відповідача заяву про звільнення. Однак з боку відповідача на зазначену заяву, як і на претензію від 25 травня 2020 року з вимогою про звільнення, проведення розрахунків та повернення трудової книжки не було жодної реакції. Лише на повторну претензію від 27 травня 2020 року відповідачем було повідомлено, що її звільнено 28 лютого 2020 року за прогули.

Позивач вважає таке звільнення незаконним, оскільки свою трудову діяльність у ГО «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО» здійснювала безперервно з 24 квітня 2019 року по дату подання заяви про звільнення - 12 травня 2020 року, з наказом про звільнення її ознайомлено не було, його копія не видавалась та поштою не надсилалась. Крім того, зазначає, що відповідач заборгував їй заробітну плату за один день березня, половину квітня, та відпрацьовані робочі дні у травні 2020 року. Середня заробітна плата позивача за останні дванадцять місяців фактично склала 14 000 грн, що підтверджується перепискою у Вайбері.

У зв`язку з викладеним, звернулась до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року вказаний позов передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 серпня 2020 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Жовноватюк В. С.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом.

19 жовтня 2020 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшов відзив відповідача, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що у 2019 році позивач звернулась до відповідача з проханням видати їй трудову книжку з метою працевлаштування за сумісництвом до Апарату Верховної Ради України, з того часу позивач не повернула трудову книжку за основним місцем роботи. Крім того, позивач надала до суду завірену копію трудової книжки, яку засвідчила власноручно «згідно з оригіналом», чим констатувала наявність у неї оригіналу трудової книжки.

Щодо твердження позивача про протиправне та незаконне звільнення, то відповідач зазначає, що її було звільнено у встановленому законом порядку. Зокрема, 21 лютого 2020 року, 26 лютого 2020 року, 27 лютого 2020 року, 28 лютого 2020 року доповідними записками повідомлено Голову відповідача про неодноразову відсутність позивача на робочому місці. На підставі вказаних доповідних записок 21 лютого 2020 року, 26 лютого 2020 року, 27 лютого 2020 року, 28 лютого 2020 року складено Акти про відсутність працівника на роботі. Тому, у зв`язку з неодноразовим порушенням з боку позивача трудової дисципліни, що призводило до зриву робочого процесу, відповідачем було поставлено на обговорення трудового колективу питання про доцільність звільнення позивача з посади юриста, що підтверджується Протоколом загальних зборів трудового колективу ГО «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО» від 28 лютого 2020 року. Того ж дня, трудовим колективом ГО «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО» прийнято рішення про доцільність та можливість звільнення позивача, у зв`язку з системними порушеннями внутрішнього трудового розпорядку, посадової інструкції, трудової дисципліни, що призводить до зриву робочого процесу, систематичного невиконання позивачем своїх обов`язків, завдання збитків репутації Громадського Об`єднання та зриву його поточної діяльності. Також зазначає, що позивачу було достеменно відомо про внутрішній трудовий розпорядок та положення посадової інструкції, які доводились до відома позивача під час прийняття на роботу.

Крім того, відповідач вказує, що посилання позивача на те, що її заробітна плата за останні 12 місяців становить 14 000 грн не відповідають дійсності та не підтверджуються жодним з наданих останньою доказом. При цьому, у зазначений позивачем період вона вже не працювала в Об`єднанні. Відповідно до Наказу від 23 квітня 2019 року № 03 про внесення змін до штатного розпису, посадовий оклад юриста становив 5 000 грн, згідно з Наказом від 17 травня 2019 року № 04 посадовий оклад - 6 900 грн, згідно з Наказом від 02 січня 2020 року № 01 - 1725 грн. Враховуючи період дії карантину, зупинення будь-якого фінансування, неприбутковість організації, відповідач не мав змоги виплатити позивачу компенсацію за невикористані відпустки, однак після закінчення дії сурових карантинних обмежень позивачу було здійснено виплату компенсації за невикористану відпустку в розмірі 2 705 грн.

Також відповідач зазначив, що за результатами перевірки Управління Держпраці в Київській області не встановлено порушень з боку відповідача при звільненні позивача із займаної посади юриста Наказом від 28 лютого 2020 року.

Розпорядженням Виконуючого обов`язки керівника апарату Петухової А. О. від 05 лютого 2021 року № 183 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 758/7846/20, провадження № 2/760/2157/21 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В. С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

На підставі вищевикладеного та відповідно до ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року вказану цивільну справу прийнято до розгляду головуючим суддею Ішуніною Л. М. та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

18 лютого 2021 року, позивач, засобами поштового зв`язку, надіслала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначила, що просить стягнути з Громадської організації «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО» середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки по день винесення рішення.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року змінено порядок розгляду вказаної справи та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

24 листопада 2021 року позивачем, на електронну пошту суду, була надіслана відповідь на відзив відповідача, в якій зазначила, що вона надавала свою трудову книжку роботодавцю за основним місцем роботи - ГО «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО», а надана до суду копія була зроблена роботодавцем і надана їй для передачі за місцем роботи за сумісництвом. Також пояснила, що факт перебування трудової книжки у відповідача підтверджується листом ГО «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО» за вих. № 06/06/-2020р. від 23 червня 2020 року, за підписом голови правління ОСОБА_3, зі змісту якого вбачається, що відповідач не може ідентифікувати позивача за підписом на отриманому ними листі-претензії, задля недопущення втрати трудової книжки та розголошення персональних даних, просили її з`явитись особисто для отримання трудової книжки та компенсації за невикористану відпустку.

Крім того, позивач вказала, що за весь час її роботи у відповідача їй жодного разу не роз`яснювали, як працівникові, її права та обов`язки, не проінформували під розписку про умови праці, не ознайомлювали з правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Пояснює, що її безперервна трудова діяльність з 24 квітня 2019 року по 12 травня 2020 року у відповідача підтверджується діловим електронним листуванням з бухгалтером та головою правління організації. Її заробітна плата становила 14 000 грн і до виникнення затримки вчасно виплачувалась, однак жодних видаткових документів про отримання зарплатні вона не підписувала, та не була ознайомлена з наказами про посадові оклади згідно штатного розпису.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позові й відповіді на відзив, та просила його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, з огляду на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Таким чином, відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншими.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Суд встановив, що позивач з 24 квітня 2019 року прийнята на посаду юриста Всеукраїнської громадської організації «Об`єднання дружин і матерів бійців АТО», що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а. с. 4).

Згідно з Наказом голови правління ГО «Об`єднання дружин і матерів бійців АТО» ОСОБА_3 від 28 лютого 2020 року № 3к ОСОБА_1 звільнено з посади юриста у зв`язку з прогулом без поважних причин, згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП (а. с. 137).

Як вбачається з Наказу від 28 лютого 2020 року №3к, та матеріалів справи підставою для звільнення позивача стали доповідні записки, якими було повідомлено Голову відповідача про неодноразову відсутність позивача на робочому місці 21 лютого 2020 року, 26 лютого 2020 року, 27 лютого 2020 року, 28 лютого 2020 року та Акти про відсутність працівника на роботі від 21 лютого 2020 року, 26 лютого 2020 року, 27 лютого 2020 року, 28 лютого 2020 року.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач указувала на те, що її звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки вона з 24 квітня 2019 року безперервно працювала в об`єднанні аж до 12 травня 2020 року, коли вона звернулась до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням, виплату їй заборгованості по заробітній платі, а також надіслання в установленому законодавством порядку трудової книжки з відповідним записом про звільнення.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Положеннями статті 147-1 визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Частиною четвертою статті 149 КЗпП України визначено, що стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Як вбачається з матеріалів справи підставою для звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України слугували доповідні записки, якими було повідомлено Голову відповідача про неодноразову відсутність позивача на робочому місці 21 лютого 2020 року, 26 лютого 2020 року, 27 лютого 2020 року, 28 лютого 2020 року та Акти про відсутність працівника на роботі від 21 лютого 2020 року, 26 лютого 2020 року, 27 лютого 2020 року, 28 лютого 2020 року.

Пояснення від позивача щодо причин відсутності на робочому місці не відбиралися.

Отже, відповідачем був порушений порядок накладення дисциплінарного стягнення, оскільки ним не було витребувано пояснення позивачки щодо причин відсутності на робочому місці, та в матеріалах справи відсутні докази того, що Об`єднання намагалось отримати пояснення позивача. Недотримання цієї норми законодавства допускається тільки якщо порушення є явним та підтверджується сукупністю інших доказів. Також відповідачем не надано доказів ознайомлення позивача з наказом про звільнення.

В той же час, позивач, звертаючись до суду з указаним позовом просить, зокрема, внести зміни в трудову книжку, зазначивши в ній підставу звільнення - за власним бажанням, а дату звільнення - 12 травня 2020 року. При цьому, не звертається до суду з вимогою про визнання незаконним та скасування наказу голови правління ГО «Об`єднання дружин і матерів бійців АТО» ОСОБА_3 від 28 лютого 2020 року № 3к про її звільнення.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19.

Отже, зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу ОСОБА_1 відповідає позовна вимога про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

З огляду на викладне та враховуючи те, що суд не може вийти за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині внесення змін в трудову книжку, зазначивши в ній підставу звільнення - за власним бажанням, а дату звільнення - 12 травня 2020 року, оскільки ОСОБА_1 було звільнено незаконно, а зміни в трудову книжку можуть бути внесенні лише у випадку, коли особа підлягала звільненню.

Що стосується вимоги позивача про стягнення невиплаченої заробітної плати, то суд зазначає наступне.

Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, указала про те, що відповідачем їй не виплачена заробітна плата за один день березня, половину квітня, та відпрацьовані робочі дні у травні 2020 року, зазначаючи, що за останні дванадцять місяців її зарплата складала 14 000 грн, що підтверджується перепискою у Вайбері з головою правління.

Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз статей 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Враховуючи вищевикладене, суд, не може взяти до уваги надані позивачем скріншоти переписки з Вайберу, оскільки в них не міститься інформації щодо наявної заборгованості по заробітній платі позивача, не визначається її розмір, середньомісячний чи то середньоденний заробіток позивача, тощо.

Тож, встановивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог про розмір заробітної плати та розмір по її заборгованості за спірний період, унаслідок чого є не підтвердженим і розрахунок про стягнення заробітної плати, суд приходить до висновку про відмову у позові в цій частині за недоведеністю.

Також позивач просила стягнути з позивача компенсації за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку (у зв`язку з одноособовим вихованням малолітньої доньки 2014 року народження).

Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України), аналогічна норма міститься у статті 24 Закону України «Про відпустки».

Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Як вже встановлено судом, 24 квітня 2019 року позивач була прийнята на посаду юриста Всеукраїнської громадської організації «Об`єднання дружин і матерів бійців АТО».

При цьому, в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, позивачем не надано доказів щодо кількості відпрацьованих днів, суми виплати за останні 12 місяців календарних місяців роботи, що позбавляє суд можливості обчислити середній розмір заробітної плати та кількість невикористаних днів відпустки для визначення розміру компенсації.

Крім того, відповідачем зазначено, що ним було здійснено виплату компенсації за невикористану відпустку позивачу в розмірі 2 705 грн, що підтверджується чеком ПАТ Укрпошта» від 13 липня 2020 року (а.с. 116) та позивачем не заперечувалось у судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Згідно з Листом від Міністерства соціальної політики України від 30 травня 2014 року № 193/13/123/-14, для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Зокрема, одним із таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19 у роботодавця не виникає обов`язок виплати компенсації за невикористану відпустку у тому разі, якщо працівник належним чином не повідомив про наявність підстав для надання такої відпустки.

Отже, обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця.

Таким чином, позивач не надала суду доказів, що вона під час роботи у відповідача, а також на час звільнення, надавала роботодавцю документи, які визначені законодавством для підтвердження статусу одинокої матері, а також, що за час перебування у трудових відносинах вона зверталася до роботодавця із заявою про надання соціальних відпусток як одинокій матері.

З огляду на викладене, позивач не довела належними та допустимими доказами її право на компенсації за невикористані відпустки та їх розмір, тому суд приходить до висновку про залишення без задоволення вказаної вимоги.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Частиною п?ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року по справі № 600/121/19.

Згідно з частиною четвертою 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 28 серпня 2019 року складений акт про відмову ОСОБА_1 від підпису в журналі обліку трудових книжок, 10 грудня 2019 року був складений акт про відсутність трудової книжки, в якому зазначено, що юрист ОСОБА_1 28 серпня 2019 року забрала трудову книжку для внесення запису в Апараті верховної Ради України про сумісництво та більше її не повернула.

Позивача було звільнено 28 лютого 2020 року.

Однак в листі відповідача за вих. № 06/06-2020 від 23 червня 2020 року зазначено про те, що позивач має особисто з`явитись для отримання трудової книжки. Крім того, матеріали справи не містять відомостей, що відповідачем у день звільнення позивача було направлено поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

З урахуванням наведених норм закону та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про наявність вини відповідача у затримці видачі трудової книжки ОСОБА_1 , що свідчить про порушення трудових прав позивача та є підставою для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої законом.

Враховуючи, що доказів видачі, направлення, отримання позивачем трудової книжки на момент розгляду справи відповідачем не надано, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за період затримки видачі трудової книжки.

Згідно з наданої відповідачем довідки про доходи ОСОБА_1 , середньоденна заробітна плата 82,14 грн (1 725-заробітна плата за грудень 2019 року + 1 725 грн заробітна плата за січень 2020 року): (21+21) в розрахунку на один робочий день.

Період затримки розрахунку при звільнені з 29 лютого 2020 року по 26 січня 2022 року становить 476 днів, а тому середній заробіток за період затримки при звільнені: 82,14?476 = 39 098,64 грн.

За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог, що була сплачена позивачем при зверненні до суду з указаним позовом. Відтак, сума судового збору становить 1 681,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтею 43 Конституції України, Заоном України «Про відпустки», статтями 3, 40, 44, 47, 74, 116, 147-149, 235 КЗпП України, статтями 2, 10, 12, 13, 15, 141, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Громадської організації «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки в сумі 39 098,64 (тридцять дев`ять тисяч дев`яносто вісім гривень 64 коп.) грн.

Зобов`язати Громадську організацію «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО» видати ОСОБА_1 трудову книжку.

Стягнути з Громадської організації «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Громадська організація «Об`єднання дружин і матерів бійців учасників АТО», РНОКПП НОМЕР_3 , місцезнаходження: 03067, м. Київ, вул. Гарматна, 31.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна