Справа № 449/821/19 Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/811/277/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області в складі судді Борняка Р.О. від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Бібрської міської ради Великоглібовицького Старостинського округу про виселення через неможливість спільного проживання та зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2020 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 через неможливість спільного проживання, шляхом зняття останнього з реєстрації.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вказує, що рішення суду ухвалене з недотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги встановлені обставини, які були наведені поясненнями учасників справи та свідками, яких заслуховували, а також не враховані надані докази та доводи відповідача. Вказує, що у судовому рішенні не зазначено, що ОСОБА_3 , згідно будинкової книги, зареєстрований за даним будинковолодінням з 1978 року. Також, суд не прийняв до уваги те, що з того часу ОСОБА_3 всі зароблені кошти вкладав у покращення житлових умов для всієї сім`ї, а саме те, що здійснив добудову будинку, побудував ряд господарських та допоміжних споруд. Таку обставину також підтвердили усі свідки, яких суд заслуховував. Звертає увагу, що на даний час будинковолодіння, де зареєстрований ОСОБА_3 не має зареєстрованого права приватної власності. Крім того, вказує, що на даний час ОСОБА_2 подано позов про розподіл спільного майна подружжя. Оскільки, як зазначав неодноразово у судовому засіданні ОСОБА_3 , просив надати йому одну із господарських споруд, яке він переобладнає і зможе там проживати, оскільки після виселення, фактично опиниться на вулиці бездомним. Зазначає, що не відповідають дійсності факти, які наводить ОСОБА_1 про те, що він зловживає алкогольними напоями, оскільки такий працює трактористом у АТ «Українська залізниця», а відтак не може зловживати алкоголем, інакше його б не допустили до виконання обов`язків.

В судове засідання окрім позивачки ОСОБА_1 , решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи з підстав перебування представниці у відпустці колегія суддів вважала необґрунтованим та відхилила зважаючи на те, що будь-яких доказів на підтвердження перебування представниці ОСОБА_4 у відпустці до клопотання не додано. Окрім цього, представницею не наведено будь-яких доказів неможливості самого відповідача ОСОБА_2 з поважних причин з`явитися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки в заперечення карги, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, пояснення на відзив, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, ст.41, ст. 47 Конституції України, ст. 317, 319, 391 ЦК України, п.26 Правил реєстрації місця проживання, ч.4 та ч.5 ст. 9, ч. 1 ст.116 ЖК УРСР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та задовольняючи позов, виходив з того, що згідно довідки Великоглібовецького старостинського округу виконавчого комітету Бібрської міської ради від 26.06.2019 року, встановлено, що ОСОБА_1 є головою домогосподарства в АДРЕСА_1 . Суд встановив, що у житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3 . Згідно рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року, встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Також Листами-відповіддями з Перемишлянського ВП Золочівського ВП ГУНП у Львівській області, підтверджено, що ОСОБА_1 тричі зверталася до них, з приводу конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Згідно відповіді КП Львівської обласної ради Золочівське МБТІ від 06.11.2019 року, суд встановив, що державна реєстрація права приватної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 не проводилася. Відповідно до характеристики Великоглібовицького старостинського округу виконавчого комітету Бібрської міської ради, по місцю проживання ОСОБА_3 характеризується з позитивної сторони, врівноважений, ввічливий, не конфліктний. Згідно службової характеристики, ОСОБА_3 займає посаду 4 розряду виробничого підрозділу Вокзал станції Львів філії Пасажирська компанія АТ Українська залізниця, за час своєї трудової діяльності зарекомендував себе кваліфікованим, здібним, наполегливим працівником. Також суд встановив, що вироком Перемишлянського районного суду Львівської області від 16.07.2020 року ОСОБА_3 засуджено за ст.126-1 КК України, тобто за вчинення умисного систематичного психологічного насильства щодо колишньої дружини ОСОБА_1 , що призвело до психологічних страждань й емоційної залежності потерпілої особи, до 160 годин громадських робіт. Суд зазначив, що свідок по справі ОСОБА_5 , пояснила, що вона є дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , дійсно ОСОБА_3 часто перебуває в стані алкогольного сп`яніння, через це вдома стало нестерпно жити, оскільки ОСОБА_3 обзиває, принижує ОСОБА_1 в присутності дітей та чужих осіб, через що викликали працівників поліції. Дані конфлікти тривають мінімум три роки, за цей період ОСОБА_3 проживає в кухні. Свідок по справі ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_3 ремонтував будинок в АДРЕСА_1 , перекривав дах, на даний час проживає в кухні, на протязі 2-3 років у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникають конфлікти, підтвердив факт, що коли ОСОБА_3 вип`є то чіпляється до ОСОБА_1 . Свідок по справі ОСОБА_7 , пояснила, що вона є матір`ю ОСОБА_1 , її зять ОСОБА_3 після одруження з донькою перейшов жити до них додому, спочатку жили добре, а останні 5 років часто перебуває в стані алкогольного сп`яніння, чіпляється до неї, вчиняє конфлікти і сварки. Свідок по справі ОСОБА_8 , пояснив, що дійсно існує конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , даний конфлікт існує через те, що ОСОБА_1 виганяє ОСОБА_3 з дому де він проживає, іншого житла ОСОБА_3 немає. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки факт неможливості спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджуються матеріалами справи, поясненнями свідків і самих сторін по справі, суд вважав за доцільне виселити ОСОБА_3 із будинковолодіння АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації місця проживання, згідно вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. На підставі викладеного, суд вважав, що позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

9.07.2019 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 через неможливість спільного проживання, шляхом зняття останнього з реєстрації.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона є головою домогосподарства, яке знаходиться в АДРЕСА_1 . Разом із нею у будинку проживає мати ОСОБА_7 , донька з дітьми, брат та колишній чоловік ОСОБА_3 . Відповідач проживає в даному будинку разом із нею з моменту одруження, тим самим створює їй, доньці та іншим членам сім`ї нестерпні умови для спільного проживання. Відповідач постійно скандалить, погрожує їй та іншим фізичною розправою, вживає алкогольні напої, вчиняє домашнє насильство по відношенню до неї, часто перебуває в агресивному та неадекватному стані, ображає її та її матір похилого віку нецензурною лайкою, тобто створює жахливі умови для проживання в одному приміщенні. Позивач, її мати та донька бояться перебувати в будинку з відповідачем, який влаштовує дебоші, перебуваючи в нетверезому стані, оскільки передбачити його поведінку по відношенню до них. Відповідач вчиняє по відношенню до неї психологічне і фізичне насильство, через, що позивач постійно перебуває в стані емоційного збудження через пережитий страх від дій та вчинків останнього. Вказує, що вона неодноразово зверталась до Перемишлянського відділення поліції з заявами про вжиття заходів до відповідача через постійні дебоші та скандали, які він влаштовує в будинку АДРЕСА_1 , а саме: тричі в 2019р., щодо відповідача складався адміністративний протокол 172-2 ч.І КУпАП, негативна поведінка ОСОБА_3 змусила її розірвати шлюб з відповідачем в січні 2019 року. Проте, незважаючи на ряд звернень в правоохоронні органи, ряд зауважень, відповідач належних для себе висновків не зробив, а продовжує створювати позивачу та членам її сім`ї неможливі умови для нормального проживання. Підсумовуючи викладене, вважає, що в даній ситуації необхідно зважати перед усім на її інтереси та інтереси членів її сім`ї, які проживають із нею та відповідачем і яким останній створив нестерпні умови для спільного проживання. За даних обставин врегулювання нормального способу проживання можливе лише шляхом виселення ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації, оскільки її прохання переглянути свою поведінку, а також заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право

в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, на яку як на правову підставу позову посилалася позивачка, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.85р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, згідно довідки Великоглібовецького старостинського округу виконавчого комітету Бібрської міської ради від 26.06.2019 року, ОСОБА_1 є головою домогосподарства в АДРЕСА_1 (а.с.5).

З копії будинкової книги на спірний будинок, також, вбачається, що у житловому будинку на АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3 (а.с. 14-17).

Згідно рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 8).

Згідно відповіді КП Львівської обласної ради Золочівське МБТІ від 06.11.2019 року, встановлено, що державна реєстрація права приватної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 не проводилася (а.с.36).

Дійсно, згідно доказів поданих відповідачем, а саме характеристики Великоглібовицького старостинського округу виконавчого комітету Бібрської міської ради та Службової характеристики виробничого підрозділу Вокзал станції Львів філії Пасажирська компанія АТ Українська залізниця, за місцем проживання та праці ОСОБА_3 характеризується з позитивної сторони, врівноважений, ввічливий, не конфліктний, зарекомендував себе кваліфікованим, здібним, наполегливим, працівником.

Однак такі докази прямо суперечать іншим доказам зібраним судом, а саме, з відповіді Перемишлянського ВП Золочівського ВП ГУНП у Львівській області №523/49/03/08-19 від 07.03.2019 року вбачається, що заява ОСОБА_1 від 28.02.2019 року про те, що її колишній чоловік ОСОБА_3 нецензурно виражається відносно ОСОБА_1 та її дочки розглянута в Перемишлянському ВП Золочівського відділу поліції ГУНП у Львівській області та з громадянином ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду щодо недопущення антигромадської поведінки та вчинення насильства в сім`ї (а.с. 9).

Окрім цього, з вироку Перемишлянського районного суду Львівської області від 16 липня 2020 року у справі №449/400/20 вбачається, що 30 травня 2019 року, 2 червня 2019 року, 19 листопада 2019 року, 22 березня 2020 року обвинувачений ОСОБА_3 вчини психологічне насильство відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 . За такі дії, ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно постанов Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 червня 2019 року, 8 липня 2019 року, 25 листопада 2019 року, 23 березня 2020 року, а потерпілій ОСОБА_1 було спричинено психологічні страждання.

Таким чином обвинувачений ОСОБА_3 вчинив умисне систематичне психологічне насильство щодо колишньої дружини, що призвело до психологічних страждань й емоційної залежності потерпілої особи, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України.

Вказаним вироком Перемишлянського районного суду Львівської області від 16 липня 2020 року у справі №449/400/20, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені злочину передбаченому ст. 126-1 КК України, й призначити йому покарання у вигляді громадських робіт на строк 160 (сто шістдесят) годин.

Враховуючи вказане слід вважати, що належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, які є конкретизованими та підтверджують справжню поведінку відповідача щодо фактів даного спору, на відміну загальних поданих відповідачем, про які йшлося вище, підтверджено систематичне порушення ОСОБА_2 правил співжиття у спірному будинку та порушення прав, зокрема, позивачки на житло та повагу до її приватного та сімейного життя.

А саме доводи позову підтверджується листом Перемишлянського ВП Золочівського ВП ГУНП у Львівській області №523/49/03/08-19 від 07.03.2019 року про наслідки розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.02.2019 року, у якій відповідача було попереджено про недопустимість порушень правил співжиття та прав інших осіб, зокрема, позивачки, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку, однак такі заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, оскільки після цього відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно постанов Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 червня 2019 року, 8 липня 2019 року, 25 листопада 2019 року, 23 березня 2020 року та засуджено вироком суду від 16.07.2020 року за вчинення насильства за місцем свого проживання стосовно позивачки.

Тому,суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки факт неможливості спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджуються матеріалами справи, пояснення свідків і самих сторін по справі. Тому, суд вважав за доцільне виселити ОСОБА_2 із будинковолодіння АДРЕСА_1 , що є підставою для знаття його з реєстрації за таким місцем проживання.

Окрім цього, слід вказати і на те, що доводи відповідача про належність йому на праві власності частки у спірному будинку чи належність такого на праві спільної сумісної власності сторонам, спростовується рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року у справі №449/1025/20, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Також, колегія суддів Львівського апеляційного суд у постанові від 01 листопада 2021 року, у згаданій справі, погодилася з судом першої інстанції, який вірно зазначив, що оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований у 1960 році, тобто, ще задовго до одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , і позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на спростування цієї встановленої судом обставини, такий не набутий подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі, за їх спільні сумісні кошти чи в результаті їх спільної праці, а відтак такий не може бути визнаний спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Крім цього, співставляючи права сторін на житло, приватне та сімейне життя, у які втручається держава у даному спорі, колегія суддів вважає, що інтереси позивачки у даному випадку, які захищені нормою закону є превалюючими над інтересами відповідача, інтереси та права якого можуть бути обмежені як нормою закону, так і вказане обмеження має легітимну мету, а саме захист прав та інтересів позивачки, які протиправно, всупереч вимогам закону порушуються відповідачем та таке обмеження слід вважати є необхідним в демократичному суспільстві, оскільки при співставленні інтересів позивачки і відповідача, захист інтересів останнього слід вважати виключно сприятиме протиправному і надалі порушенню прав та інтересів позивачки та може призвести до непередбачуваних наслідків, зважаючи на систематичність вчинення насильства щодо неї.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра