Справа № 371/1076/20
Провадження № 2/761/891/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

за участі

представника позивача: Солдаткіна О.С.,

представника відповідача: Сторожук В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

10.11.2020 року до Миронівського районного суду Київської області надійшла зазначена позовна заява.

19.02.2021 року вказана справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Києва за підсудністю.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 737 659,75 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що між сторонами склалися дружні та приязні стосунки, позивач підтримував відповідача як морально так і матеріально, однак сторони не перебували в шлюбі, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживали. 06.02.2018 року позивач шляхом електронного банківського переказу перерахував кошти з особистого рахунку на рахунок відповідача в загальній сумі 18 000,00 Євро. Як зазначає позивач, він надав ці кошти відповідачу та обіцяла після придбання автомобіля їх повернути, однак не виконала власні зобов`язання та кошти не повернула.

30.09.2020 року представник позивача звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак вона залишилась без задоволення.

Так як позивач вважає вказану суму безпідставно набутою відповідачем, на підставі положень статті 1212 ЦК України він звернувся до суду з цим позовом.

Крім того, на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3% річних, нараховані за період з 06.02.2018 року по 06.11.2020 року та інфляційні, нараховані за період з лютого 2018 року по вересень 2020 року.

26.08.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що у 2018 році позивач сам запропонував відповідачу допомогти у придбанні автомобіля. На той час у позивача у власності був автомобіль, який враховуючи вік перебував не в кращому технічному стані. Відповідно до домовленостей сторін, відповідач мала продати власний автомобіль, а решту суми, якої не вистачало для придбання автомобіля, повинен був подарувати (додати) позивач. Жодних домовленостей про те, що відповідач отримує кошти в позику та повинна їх повернути не було. Із спільних переписок вбачається, що зазначені кошти були перераховані на придбання автомобіля. У грудні 2019 року, як зазначає відповідач, вона надіслала позивачу лист в якому повідомляла про припинення романтичних відносин. Також відповідач зазначає, що не може бути належним доказом переписка за 29.12.2019 року в якій зазначено про бажання відповідача відшкодувати позивачеві всі витрачені на неї кошти та повернути автомобіль, оскільки її зміст не надає можливості встановити характер правовідносин, які виникли між сторонами на момент перерахування коштів. Як зазначає відповідач, в цій переписці вона емоційно написала про бажання повернути все що позивач витратив на неї в тому числі і на авто. З подальшої переписки вбачається, що позивач хоче повернути автомобіль через ревнощі, а не через безпідставне перерахування.

10.09.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог на тій підставі що твердження відповідача про те, що грошова сума в розмірі 18 000,00 Євро є подарунком, хибний, оскільки перерахування коштів здійснене позивачем відповідачу не відповідає обов`язковим законодавчим ознакам подарунку (договір нотаріально не посвідчений) а є коштами, які отримані відповідачем без належної правової підстави.

05.10.2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача наполягає на відмові в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні заявлених вимог, з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 06.02.2018 року позивач перерахував на рахунок відповідача 18 000,00 Євро, що підтверджується випискою з особового рахунку від 26.02.2020 року, номер транзакції ZD81036ТІ7379362. Призначення платежу не вказане.

Вказану обставину сторони не заперечували. Представник відповідача не заперечувала, що відповідач отримала зазначену суму переказу.

Позивач в позовній заяві зазначає, що фактично зазначена сума була позичена відповідачу, оскільки після придбання автомобіля, вона обіцяла повернути вказану суму.

В той же час, враховуючи що відповідач категорично заперечує ту обставину що ці кошти їй були надані в позику, сторона позивача не надала суду належних та допустимих доказів з яких суд міг би зробити висновок, що 06.02.2018 року відповідач мала обов`язок повернути вказані кошти позивачу.

30.09.2020 року уповноважений представник позивача направив на адресу відповідача (АДРЕСА_1) вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів в сумі 18 000,00 Євро.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана вимога отримана адресатом. В той же час представник відповідача заперечувала факт отримання відповідачем зазначеної вимоги.

За договором купівлі-продажу №1346_510604 від 03.02.2018 року ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_2 ») придбала автомобіль АUDІ А3, 2016 року випуску, вартістю 687 624,92 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що автомобіль придбавався для спільного користування позивачем та відповідачем в той час, коли позивач перебував на території України.

Як пояснила представник відповідача, автомобіль був зареєстрований за відповідачем. Однак суду копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу надано не було.

В поясненнях, які ОСОБА_2 , надала 18.08.2020 року як свідок в рамках кримінального провадження №0000027 від 14.08.2020 року, вона зазначала, що позивач без будь якого примусу після того як дізнався що вона ( ОСОБА_2 ) хоче придбати автомобіль, сказав що хоче надати частину коштів. На дану пропозицію вона погодилась та після цього позивач перевів їй грошові кошти в сумі 18 000,00 Євро. ОСОБА_2 в поясненнях наголосила, що це не була позика та жодних договорів між ними не укладалось.

Переписка, яку надали сторони до матеріалів справи не містить будь яких доказів з яких можна зробити висновок що відповідач мала повернути зазначені 18 000,00 Євро.

Крім того, в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що кошти позивачем відповідачу надавались для придбання автомобіля та позивач на той час не заявляв про їх повернення.

Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Отже, судом встановлено, що кошти позивачем перераховувались на рахунок відповідача добровільно та без зазначення призначення платежу для придбання автомобіля, а тому кошти в розмірі 18 000,00 Євро не є отриманими відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та не є такими, що підлягають поверненню;

Також варто врахувати, що в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, які витрачені на придбання автомобіля, яким в подальшому обоє користувались, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення коштів.

Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04.08.2021 року у справі №185/44618/18.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності,оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач перерахував кошти відповідачу, знаючи що остання не має обов`язку їх повернути, кошти були перераховані для придбання автомобіля, тобто не є безпідставно отриманими коштами, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів.

Враховуючи що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 22 липня 2022 року

Суддя: Н.Г. Притула