КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/1913/21 Головуючий у І інстанції Яценко Н.О.
Провадження №22-ц/824/6597/2022 Доповідач у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що 30 вересня 2013 року Оболонським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення у справі №756/9788/13 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 76 650 грн. та судовий збір в розмірі 766 грн. 50 коп.

05 лютого 2014 року Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2/756/3822/13, що був пред`явлений до виконання до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві та постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєвим С.С. 20 березня 2014 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

ОСОБА_2 вказував, що рішення суду про стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача не виконано, що підтверджується Інформацією про виконавче провадження з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 04 лютого 2021 року.

А відтак враховуючи неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на свою користь відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 24 січня 2014 року по 03 лютого 2021 року включно в розмірі 16 386 грн. 30 коп., інфляційні втрати за період з лютого 2014 року по грудень 2020 року включно в розмірі 132 604 грн. 50 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за період з 24 січня 2014 року по 03 лютого 2021 року включно в розмірі 16 386 грн. 30 коп. та інфляційні втрати за період з лютого 2014 року по грудень 2020 року включно в розмірі 132 604 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 489 грн. 91 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 не наведено жодних доказів, які вказують на актуальний розмір заборгованості з якої обраховуються штрафні санкції за ст. 625 ЦК України. Наданий виконавчий лист не підтверджує розмір заборгованості, а лише вказує на наявність зобов'язання.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Тому з об`єктивних причин не міг заявити про застосування строків позовної давності під час прийняття заочного рішення у суді першої інстанції, а це в свою чергу дає право заявити про застосування строків позовної давності при перегляді в апеляційній інстанції.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що твердження апелянта, щодо недоведеності заборгованості є надуманими. Доказів того, що ОСОБА_1 виконано зобов'язання за договором позики не надано.

Крім того, доводи апелянта про те, що не він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи спростовується матеріалами справи, а тому відсутні підстави для вирішення судом апеляційної інстанції заяви відповідача про застосування позовної давності.

На підставі викладеного у відзиві, ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 липня 2022 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 76650 грн. та 766 грн. 50 коп. судового збору. (а.с. 9).

Вищевказане рішення набрало законної сили 23 січня 2014 року та було пред`явлено до примусового виконання.

20 березня 2014 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєвим С.С. було відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа №2/756/3822/13. (а.с.12)

Відповідач знав про грошове зобов`язання, що підтверджується ухваленим рішенням суду від 30 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 23 січня 2014 року та порушив вказане грошове зобов`язання, у зв`язку з чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог суду не надано, не доведено суду факт виконання рішення Оболонського районного суду м.Києва від 30 вересня 2013 року та сплату заборгованості за договором позики.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц), у якій, зокрема, Верховний Суд визнав за необхідне відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів, між сторонами виникли грошові зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням суми інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми боргу; невиконання такого зобов`язання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц викладено правову позицію, згідно якої відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Статтею 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

В доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 вказує, що належним чином не був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції , а тому не міг подати до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи на поштову адресу ОСОБА_1 було надіслано судові повістки на призначені судові засідання, які мали відбутись 10 червня 2021 року та 30 вересня 2021 року. Однак поштові конверти повернулися до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 36,42).

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що повернення поштового конверту на адресу суду без вручення з відміткою про причини невручення - «адресат відсутній за вказаною адресою», у відповідності до положень ст. 131 ЦПК України, дає підстави вважати, що позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Крім того. суд першої інстанції вчиняв заходи щодо додаткового повідомлення ОСОБА_1 про дату судового засідання, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України ( а.с. 44).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 належним чином не було повідомлено про розгляд справи, а тому не міг заявити клопотання про застосування строків позовної давності спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 11, 18, 76, 82, 367, 369, 374, 376 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: