КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №757/563/20 Головуючий у І інстанції Волкова С.Я
Провадження №22-ц/824/103/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Людмилою Василівною за реєстровим № 2494,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2020 року позивачка пред`явила в суді названий позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, укладений між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В.В., та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В. за реєстровим № 2494. Свій позов обґрунтувала тим, що 15 листопада 2019 року відбувся електронний аукціон з використанням електронної торгової системи «Prozzoro». Продажі ЦБД2 Державного підприємства «ПРОЗОРРО ПРОДАЖІ» з продажу активів ПАТ «Енергобанк», за результатами якого переможцем було визнано ОСОБА_2 про що складено протокол UА-ЕА-2019-10-25-000172-а.

09 грудня 2019 року між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В.В. (далі - «продавець»), та ОСОБА_3 (далі - «покупець») укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, стосовно кв. №4 площею 56.83 кв.м. та кв. №5 , які в подальшому було об`єднано, на підставі чого зареєстрована кв. №5а . Договір того ж числа за реєстровим № 2494 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В.

За означеним договором покупцю передаються майнові права, які є відмінними від права власності, та які виникли та/або можуть виникнути в майбутньому стосовно об`єктів нерухомості, а саме: визнання права власності на нерухоме майно; визнання правочину щодо припинення права власності продавця недійсним; припинення дії третіх осіб, яка порушує право власності; відновлення становища, яке існувало до порушення прав продавця; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; та інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності продавця на нерухоме майно, зокрема, але не виключно, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння: оскарження у судовому порядку недійсності правочину, за яким продавцем було набуто право власності на нерухоме майно: звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень на підставі майнових прав, які передбачені законодавством України та укладеними договорами, включаючи, не обмежуючись, органів нотаріату, Міністерства юстиції та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів: набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності продавця на нерухоме майно, або скасування рішень судів про недійсність правочинів, на підставі яких продавець набув право власності; отримання грошових коштів/відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності/нікчемності правочинів, на підставі яких право власності на нерухоме майно було набуто продавцем; інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло/існувало право власності продавця на нерухоме майно; пред`явлення позову про визнання права власності покупця, яке це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацією права власності за покупцем (пункт 1.1 договору).

Станом на час пред`явлення позову та станом на час судового розгляду ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 140,7 кв.м. житловою площею 84.2 кв.м. що складається з п`яти кімнат.

Позивачка вказувала, що таким правочином порушуються її права як власника нерухомого майна, оскільки за спірним договором незаконно продані майнові права не власником цього нерухомого майна, а третьою особою, яка всі права на нерухоме майно, в тому числі і майнові, втратила у зв`язку із законними правочинами позивача щодо звернення стягнення на предмети іпотеки (квартири).

ОСОБА_4 , будучи власником майнових прав, посилаючись на те, що на підставі оспорюваного правочину він є правонаступником Банку за всіма правами щодо нерухомого майна (які Банк втратив ще у 2015 році), намагається позбавити позивачку її права власності, зокрема в судовому порядку.

Таким чином, позивачка просила суд визнати недійсним оспорюваний правочин саме з тих підстав, що майнові права на її нерухоме майно не належали Банку на момент укладення відповідного договору купівлі-продажу, і встановлення незаконність такої угоди дозволить позивачу отримати гарантований Конституцією України захист від подальших неправомірних посягань третіх осіб на її право власності.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року в задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленими рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Наголошує на тому, що заявляючи вимогу про визнання недійсним оспорюваного правочину, вона вказувала, що таким правочином порушуються її права як власника нерухомого майна, оскільки за спірним договором незаконно продані майнові права не власником нерухомого майна, а третьою особою, яка всі права на нерухоме майно, в тому числі і майнові, втратила у зв`язку із законними правочинами позивача щодо звернення стягнення на предмети іпотеки (квартири).

Таким чином, позивачка просила визнати недійсним оспорюваний правочин саме з тих підстав, що майнові права на її нерухоме майно не належали Банку на момент укладення відповідного договору купівлі-продажу, і встановлення незаконності такої угоди дозволить позивачці отримати гарантований Конституцією України захист від подальших неправомірних посягань третіх осіб на її право власності.

На підставі викладного, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Кучерявий Д.В. підтримав апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Шевцов А.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 листопада 2019 року відбувся електронний аукціон з використанням електронної торгової системи Prozorro. Продажі ЦБД2 Державного підприємства «ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ» з продажу активів ПАТ «Енергобанк», за результатами якого переможцем було визнано ОСОБА_2 , про що складено протокол UA-EA-2019-10-25-000172-a.09 грудня 2019 року.

Між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчук В.В. (далі - «продавець»), та ОСОБА_2 (далі - «покупець») укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, стосовно кв. АДРЕСА_4 , які в подальшому було об`єднано, на підставі чого зареєстрована кв. АДРЕСА_5 . Договір того ж числа за реєстровим № 2494 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В.

За означеним договором покупцю передаються майнові права, які є відмінними від права власності, та які виникли та/або можуть виникнути в майбутньому стосовно об`єктів нерухомості, а саме: визнання права власності на нерухоме майно; визнання правочину щодо припинення права власності продавця недійсним; припинення дії третіх осіб, яка порушує право власності; відновлення становища, яке існувало до порушення прав продавця; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; та інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності продавця на нерухоме майно, зокрема, але не виключно, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння; оскарження у судовому порядку недійсності правочину, за яким продавцем було набуто право власності на нерухоме майно; звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень на підставі майнових прав, які передбачені законодавством України та укладеними договорами, включаючи, не обмежуючись, органів нотаріату, Міністерства юстиції та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів; набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності продавця на нерухоме майно, або скасування рішень судів про недійсність правочинів, на підставі яких продавець набув право власності; отримання грошових коштів/відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності/нікчемності правочинів, на підставі яких право власності на нерухоме майно було набуто продавцем; інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло/існувало право власності продавця на нерухоме майно; пред`явлення позову про визнання права власності покупця, яке це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацією права власності за покупцем (пункт 1.1 договору).

Станом на час пред`явлення позову та станом на час судового розгляду ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_6 , площею 78,93 кв.м, за адресою: АДРЕСА_7 , які об`єднані та на підставі чого зареєстровано кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 140,7 кв.м, житловою площею 84,2 кв.м, що складається з п`яти кімнат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки задоволення позову судом не призведе до реального захисту і поновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , оскільки передані ОСОБА_2 майнові права повернуться до ПАТ «Енергобанк».

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Відповідно до ст. 177 та п. 1 ч. 1 ст. 181 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. До нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Статтею 190 ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з абзацом 3 ч.2 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавство не містить чіткого і повного переліку майнових прав.

Згідно з ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Частиною 1 статті 424 ЦК України передбачено, що майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Особливістю права вимоги як різновиду майнових прав є його подвійна правова природа: з одного боку, це суб`єктивне право кредитора, яке виникає у зобов`язанні між кредитором і боржником. Це право кредитора вимагати і отримати від боржника виконання обов`язку в межах основного зобов`язання; з іншого боку, це право, яке виступає предметом похідного (вторинного) зобов`язання (щодо переходу права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора) або об`єктом, який передається новому кредитору, що, в свою чергу, супроводжується заміною сторін у зобов`язанні.

Таким чином, аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави вважати майновими: 1) речові права, в тому числі речові права на чуже майно; 2)майнові права інтелектуальної власності; 3) майнові корпоративні права; 4) зобов`язальні права (права вимоги майнового характеру); 5) інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо).

Як встановлено судом першої інстанції, предметом купівлі-продажу за договором від 19 грудня 2019 року визначено майнові права щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема, визнання права власності на нерухоме майно, визнання правочину щодо припинення права власності продавця недійсним; припинення дії третіх осіб, яка порушує право власності; відновлення становища, яке існувало до порушення прав продавця; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; та інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності продавця на нерухоме майно, зокрема, але не виключно, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння: оскарження у судовому порядку недійсності правочину, за яким продавцем було набуто право власності на нерухоме майно: звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень на підставі майнових прав, які передбачені законодавством України та укладеними договорами, включаючи, не обмежуючись, органів нотаріату, Міністерства юстиції та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів: набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності продавця на нерухоме майно, або скасування рішень судів про недійсність правочинів, на підставі яких продавець набув право власності; отримання грошових коштів/відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності/нікчемності правочинів, на підставі яких право власності на нерухоме майно було набуто продавцем; інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло/існувало право власності продавця на нерухоме майно; пред`явлення позову про визнання права власності покупця, яке це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацією права власності за покупцем (пункт 1.1 договору).

Колегія суддів доходить до висновку, що у даному випадку під виглядом відчуження майнових прав щодо нерухомого майна фактично має місце продаж права на звернення до суду з позовом або права на застосування способів захисту цивільних прав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 16 та ст.ст. 387, 392 ЦК України, хоча з урахуванням зазначеного вище застереження щодо змісту або характеру майнових прав, вміщеного у ч. 2 ст. 656 цього Кодексу, вказані способи судового захисту цивільних прав не можуть бути предметом договору купівлі-продажу майнових прав з огляду на таке.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.

Правовий аналіз положень ст. 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У свою чергу згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної норми позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Позов про визнання права власності у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідач - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст. ст.16,387 ЦК України саме як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право, яке може відчужуватися в порядку, передбаченому ст. 656 цього Кодексу, на користь інших осіб, оскільки речові права безпосередньо пов`язані з конкретною річчю і переходять у зв`язку з переходом об`єктів нерухомості. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Відповідно до ст. 512 ЦК України підставами для заміни кредитора у зобов`язанні є: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу (наведений висновок щодо застосування норми права викладено у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17 та у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц).

Колегія суддів вважає, що у схожих правовідносинах сторони дійсно можуть укладати договори відступлення права вимоги з метою заміни сторони в зобов`язанні і зверненні до суду набувача права вимоги, але зі змісту п. 1.1 договору від 19 грудня 2019 року вбачається, що відчужені права не є у розумінні статей 512, 514 ЦК України правами вимоги майнового характеру, а сторони у спірних правовідносинах фактично не здійснили операцій з купівлі-продажу права вимоги, оскільки такі права не існували на момент укладення договору від 19 грудня 2019 року і в цьому пункті конкретно зазначено, що право власності банку на квартири було припинено на підставі договору іпотеки.

Скаржниця також наголошує на тому, що ОСОБА_2 не зареєстрував майнові права на нерухоме майно, відмінні від права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Оцінюючи ці доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з такого.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; 2) речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; право довірчої власності (крім права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань); інші речові права відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, за змістом норм ст.334 ЦК України і ст.ст. 3,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» похідні від права власності речові права на нерухоме майно у їх набувача виникають з моменту державної реєстрації таких прав.

Отже, з урахуванням змісту наведених положень чинного законодавства колегія суддів вважає, що як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації. Протилежне тлумачення норм права щодо обов`язкової реєстрації речових прав на нерухоме майно призведе до ризиків хаотичної та неконтрольованої купівлі-продажу майнових прав щодо об`єктів нерухомого майна без реальної можливості добросовісних учасників цивільного обороту мати необхідну інформацію з реєстрів щодо таких об`єктів нерухомості, що, в свою чергу, матиме негативні наслідки для всього цивільного обороту та прямо суперечитиме принципу реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно. Адже купівля-продаж майнових прав на нерухоме майно без відповідної державної реєстрації речових прав може бути здійснена як без необхідності перевірки обтяжень або арештів на таке майно, а також, зокрема, і без попередніх дозволів органів опіки та піклування, без згоди подружжя на такі відчуження. Більш того, таке відчуження майнових прав без державної реєстрації речових прав може мати наслідком подвійний продаж майнових прав на нерухоме майно. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС від 13 квітня 2021 року у справі № 910/11702/18

Спростовуючи доводи скаржниці щодо державної реєстрації майнових прав, ОСОБА_2 посилається на наведену вище постанову ВС від 13 квітня 2021 року у справі № 910/11702/18 і зазначає, що в ній суд зробив висновок, що виходячи із системного аналізу положень ст.ст. 177, 190, 656 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та ст.ст. 3,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно (за винятком права очікування на отримання у майбутньому права власності на нерухоме майно), є правами нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації. А оскільки конкретний перелік майнових прав ОСОБА_2 відповідно до договору складає «право очікування», то такі права державній реєстрації не підлягають.

Тобто ОСОБА_2 наголошує на тому, що Верховним судом було виокремлено право очікування на отримання у майбутньому право власності на нерухоме майно із майнових прав, які підлягають державній реєстрації.

Судова колегія зазначає, що вказана вище постанова не містить таких висновків, а тому ці доводи ОСОБА_2 судовою колегією не сприймаються.

Щодо доводів ОСОБА_2 про те, що перелік майнових прав, які він купив є правами очікування, то з цими доводами судова колегія також не погоджується.

Майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами щодо майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому, які виникають тоді, коли настали певні, але не всі юридичні передумови, необхідні та достатні для набуття речового права (схожий правовий висновок наведено у пунктах 36, 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №761/5156/13-ц).

Колегія суддів враховує викладений в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20. травня 2020 року у справі № 295/3022/16-ц правовий висновок про те, що майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є "чуже майно", а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Водночас матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що предметом купівлі-продажу за договором від 09 грудня 2019 року були такі види "права очікування" як майнове право на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), або ж на об`єкт незавершеного будівництва.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту, оскільки внаслідок визнання договору купівлі-продажу недійсним, сторони цього договору повернуться в попередній стан і майнові права на квартири повернуться до Банку.

Однак із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки як було встановлено судовою колегією при розгляді даної справи, що у Банка на момент укладення договору купівлі-продажу були відсутні майнові права на квартири №4 та АДРЕСА_3 , оскільки власником цих квартир була ОСОБА_1 , отже вони до Банку не можуть повернутись. Також як було вказано вище, право на звернення до суду не може бути продане.

Разом із тим, наявність оспорюваного договору для ОСОБА_1 створює правову невизначеність щодо кола осіб, з якими у неї можуть існувати судові спори щодо належного їй на праві власності нерухомого майна. Фактично Банк продав ОСОБА_2 право на звернення до суду з вимогами щодо нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , за відсутності законодавчих підстав для такого продажу, відповідної процедури реєстрації такого продажу та інше і ОСОБА_2 , посилаючись на цей договір, пред`являє свої претензії в судах до ОСОБА_1 про що свідчать судові рішення у справі № 757/68030/17, на які посилався в запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Однак суди відмовляють у допуску його правонаступником ПАТ «Енергобанк» у спорах з ОСОБА_1 . Тобто іншого способу захиститись від безпідставних позовних вимог ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_1 не вступала в жодні правовідносини щодо належного їй нерухомого майна, як визнання недійсним оспорюваного договору, ОСОБА_1 не має.

Разом із тим, наявність чи відсутність оспорюваного договору жодним чином не позбавляє права Банк звернутись до суду з позовом до ОСОБА_1 , якщо він буде вважати що його права нею порушені і такий позов має бути прийнятий судом, оскільки відповідно до п.п.1,4 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Виходячи із викладеного вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 , та ПАТ «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука В.В.. слід стягнути на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 2102 грн., з яких 840,80 грн. - розмір судового збору за звернення до суду з позовом, а 1261, 20 грн. - розмір судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст.367 374, 376, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Людмилою Василівною за реєстровим № 2494 скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Людмилою Василівною за реєстровим № 2494 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності від 19 грудня 2019 року , укладений між Публічним акціонерним товариством «Енергобанк» від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідація ПАТ «Енергобанк» Паламарчук Віталій Віталійович та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В. за реєстровим № 2494.

Стягнути з ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 1051 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 , код РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідачі: ОСОБА_2 , зареєстроване місце знаходження: АДРЕСА_9 , код РНОКПП НОМЕР_2 ;

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, зареєстроване місце знаходження: вул. Січових Стрільців, 17, м. Київ, 04053, ;

Повне судове рішення складено 04 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: