Постанова

Іменем України

14 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 149/696/20

провадження № 61-16640св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сердюка В. В., Ткачука 0. С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року під головуванням судді Войнаревича М. Г. та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Шемети Т. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути на його користь суму основного боргу в розмірі 500 000 грн, але не менше ніж суму еквівалентну 17 844,40 доларам США та 3 % за весь час прострочення терміну повернення боргу в сумі 9 800 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 15 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів у розмірі 500 000 грн, що на той час було еквівалентом 17 844,40 доларів США, за умови повернення відповідачем грошових коштів до 01 серпня 2019 року у тому самому обумовленому сторонами розмірі.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не виконав умови договору, кошти не повернув в термін передбачений договором та прострочив повернення боргу на 238 днів, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

В заперечення позову, 03 червня 2020 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 договору позики із ОСОБА_1 не укладав та не підписував.

Вказує, що копія договору позики від 15 січня 2019 року, який посвідчений нотаріусом, містить підпис не ОСОБА_2 . Вважав, що його волевиявлення на укладання договору не було, а тому просить суд визнати такий договір недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області рішенням від 07 травня 2021 року первісний позов ОСОБА_1 задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 500 000 грн, але не менше ніж суму еквівалентну 17 844, 40 доларам США згідно з офіційним курсом НБУ та проценти за прострочення боргу в сумі 9 800 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 5 098 грн

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати за проведення почеркознавчого дослідження в сумі 2 250, 24 грн.

Вінницький апеляційний суд постановою від 14 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року в частині стягнення судових витрат змінив, виключивши з його резолютивної частини вказівку щодо стягнення з ОСОБА_2 витрат за проведення почеркознавчого дослідження в сумі 2 250,24 грн.

Місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу в розмірі 500 000 грн, але не менше ніж суму еквівалентну 17 844, 40 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ та з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, визначених статтею 625 ЦК України, оскільки відповідач не виконав умови укладеного договору позики.

Місцевий суд також зазначив, що висновок експерта спростовує доводи відповідача за первісним позовом про те, що ним не укладався спірний договір позики.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що суд обґрунтовано зазначив щодо стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу у національній валюті України - гривні з визначенням суми еквівалента в доларах США, оскільки за даним договором позики грошові кошти передавалися в національній валюті з визначенням еквівалента такої суми в іноземній валюті, яка має бути повернута саме в такому розмірі.

Одночасно апеляційний суд зауважував, що із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції ухвалою суду від 09 грудня 2020 року, призначаючи почеркознавчу експертизу вказував, що витрати за проведення експертизи покладаються на ОСОБА_2 (а. с. 157, 158 том 1).

Відтак вважав за необхідне виключити з резолютивної частини вказівку щодо стягнення з ОСОБА_2 витрат за проведення почеркознавчого дослідження в сумі 2 250,24 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Пинзар І. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, в якій просив судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

У поданій касаційній скарзі представник заявника посилається на те, що висновки судів попередніх інстанцій суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у праві № 464/3790/16-ц.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що при обрахунку 3 % річних за основу може братися прострочена сума визначена у договорі чи у судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Також вказує на наявність арифметичної помилки при визначенні 3 % річних. Представник заявника зазначає, що мало місце прострочення повернення боргу на 238 днів, а тому до стягнення підлягає 9 780,82 грн.

Аргументом касаційної скарги також є те, що, на думку представника заявника, суд апеляційної інстанції не вирішив питання розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області.

09 листопада 2021 року цивільна справа № 149/696/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено та нотаріально посвідчено договір позики.

Відповідно до п. 1 договору, позикодавець при укладенні договору передав у власність позичальникові строком до 01 серпня 2019 року, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в розмірі 500 000 грн, які виходячи із встановленого курсу НБУ станом на дату укладення договору є еквівалентом 17 844,40 доларів США. Таку саму суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 01 серпня 2019 року (а. с. 4, 59 том 1).

П. 11 договору передбачено, що сторони фактом підписання цього договору стверджують передачу позикодавцем та отримання позичальником всієї суми грошових коштів зазначених в п.1 договору до нотаріального посвідчення договору.

З висновку експерта від 05 лютого 2021 року № СЕ-19/102-20/17468-ПЧ встановлено, що підпис та рукописний напис « ОСОБА_2 » від імені особи ОСОБА_2 у графі «Позичальник» у примірнику договору позики від 15 січня 2019 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А., зареєстровано в реєстрі за № 89 на бланку ННМ № 310827, виконані ОСОБА_2 . Також підпис та рукописний напис « ОСОБА_2 » від імені особи ОСОБА_2 у графі «Позичальник» у примірнику договору позики від 15 січня 2019 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А., зареєстровано в реєстрі за № 89, виконані ОСОБА_2 (а. с. 2-13 том 2).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 15 січня 2019 року між сторонами укладено та нотаріально посвідчено договір позики у відповідності до п. 1 якого позикодавець при укладенні договору передав у власність позичальникові строком до 01 серпня 2019 року, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в розмірі 500 000 грн, які виходячи із встановленого курсу НБУ станом на дату укладення договору є еквівалентом 17 844,40 доларів США.

Разом з тим, станом на день звернення до суду з позовом відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення позики не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у зв`язку з неповерненням у визначений договором строк суми позики, у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 500 000 грн, але не менше ніж сума еквівалентна 17 844, 40 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 500 000 грн.

Отже, згідно з умовами цього договору, грошові зобов`язання позичальника виражені в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - долара США. З тексту договору вбачається, що гроші були отримані у гривні.

Еквівалент гривні до долара США станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції (07 травня 2021 року) становив 27,7205 грн.

Таким чином, враховуючи, що умовами договору чітко передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, а саме 500 000 грн, а еквівалент 17 844,40 доларів США на час ухвалення рішення судом першої інстанції становив менше отриманої за договором позики суми (494 655,69 грн), тому вказана сума і підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 757/21343/15-ц (провадження № 61-19134св18).

Разом із тим колегія суддів зазначає, що з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Визначення в резолютивній частині судового рішення заборгованості не лише у валюті боргового зобов`язання, але і валютному еквіваленті не відповідає наведеним вимогам законодавства, є зайвим і неправильним.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що при обрахунку 3 % річних за основу може братися прострочена сума визначена у договорі чи у судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 500 000 грн, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно вказував про можливість стягнення з позичальника на користь позикодавця 3 % річних, з підстав передбачених статтею 625 ЦК України.

Посилання представника заявника на наявність арифметичної помилки при визначенні 3 % річних з вказівкою на те, що мало місце прострочення повернення боргу на 238 днів, а тому до стягнення підлягає 9 780,82 грн колегія суддів вважає обґрунтованими з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що за період з 01 серпня 2019 року (дата настання у ОСОБА_2 обов`язку із виконання зобов`язання) до 25 березня 2020 року заборгованість мала місце протягом 238 днів.

Таким чином сума 3 % річних, на яку позивач має право на підставі статті 625 ЦК України, становить 9 780, 82 грн (500 000 грн*3*238/365/100) замість 9 800 грн обрахованих позивачем та стягнутих судом.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, на думку представника заявника, не вирішив питання розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи колегія суддів відхиляє, адже за приписами частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд апеляційної інстанції рішення місцевого суду змінив лише в частині виключення із його резолютивної частини вказівки про стягнення з ОСОБА_2 витрат за проведення почеркознавчого дослідження, при цьому в решті рішення залишив без змін, тобто рішення по суті позовних вимог не змінював, отже означений довід касаційної скарги не заслуговує на увагу.

Колегія суддів також погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , оскільки як правильно вказували суди, висновок експерта спростовує доводи ОСОБА_2 про те, що він не укладав договір позики, а тому доведено укладення (підписання) між сторонами договору позики від 15 січня 2019 року. Аргументів на спростування таких висновків касаційна скарга не містить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення місцевого суду, частково залишеного без змін судом апеляційної інстанції, в частині зазначення валюти стягнення та суми 3 % річних, з викладенням його резолютивної частини в іншій редакції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи, що результатами розгляду касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни резолютивної частини, понесені заявником судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції підлягають перерозподілу.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення касаційної скарги та з урахуванням приписів частини десятої статті 141 ЦПК України, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума судового збору в розмірі 5 096,69 грн, а тому рішення місцевого суду, частково змінене судом апеляційної інстанції, в цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року, частково залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини у такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень та 3 % річних за прострочення боргу в сумі 9 780 (дев`ять тисяч сімсот вісімдесят) гривень 82 копійки.»

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року, частково залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, в частині вирішення питання розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5 096 (п`ять тисяч дев`яносто шість) гривень 69 копійок.

В іншій частині рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2021 року, частково залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Сердюк

О. С. Ткачук