ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1406/21Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/299/22 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2021 року (ухвалене суддею Короточем І.А., повний текст якого складено 15 грудня 2021 року) у цивільній справі №601/1406/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Комісія з питань захисту прав дитини Почаївської міської територіальної громади про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 13 жовтня 2012 року вона перебувала з ОСОБА_2 в шлюбі, за час перебування в якому у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Син ОСОБА_3 проживає разом із позивачкою, яка забезпечує дитину гідними умовами проживання та гармонійною атмосферою оточення. ОСОБА_2 не турбується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з ним, не цікавиться його здоров`ям та навчанням, що свідчить про про факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Зважаючи на вищенаведене, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання свого сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покладено на орган опіки та піклування по місцю проживання дитини контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимога щодо позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Чапаєва Г.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідач не приймає жодної участі у житті дитини, не проявляє до неї батьківської турботи, хоча має таку можливість. В свою чергу, зі сторони позивачки будь-які дії щодо створення перешкод відповідачеві у здійсненні батьківських обов`язків не вчиняються. Дані обставини підтверджені висновком Комісії з питань захисту прав дитини Почаївської міської територіальної громади, а також показаннями свідків.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Чапаєву Г.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 - адвоката Сідорова В.М., який вважає рішення суду законним та обґрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис про народження № 32.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2015 року у справі № 601/2146/15-ц розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,

3 січня 2019 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 і змінила прізвище дружини на " ОСОБА_1 ".

Комісія з питань захисту прав дитини Почаївської міської територіальної громади у висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету від 28 травня 2021 року № 154 вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по відношенню до малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах ОСОБА_2 , згідно судового наказу № 601/2014/19 від 07.11.2019, виданого Кременецьким районним судом Тернопільської області, заборгованість по аліментах станом на 01.03.2021 - відсутня.

Згідно довідки №1202 від 29 липня 2019 року, ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Звернувшись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , позивачка посилалася, зокрема, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вонине піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява№ 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18(провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

З урахуванням наведеного, вирішуючи спір, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав.

Слід зазначити, що відповідач бажає спілкуватися сином, проти позбавлення його батьківських прав заперечує, тобто має інтерес щодо участі у вихованні дитини.

Надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції обґрунтовано попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, і поклав на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Такі дії щодо зміни поведінки батька у кращу сторону вжиті судом з метою забезпечення дотримання найкращих інтересів саме дитини і відповідають усталеній судовій практиці (пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції Висновку комісії з питань захисту прав дитини Почаївської міської територіальної громади від 28 травня 2021 року №154 щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 колегія суддів оцінює критично, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2021 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.

Головуючий: Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Хома М.В.