Справа №461/916/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі

головуючого судді: Мисько Х.М.

з участю:

секретаря судового засідання Кухар Р.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету імені Івана Франка про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за період відсторонення, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Львівського національного університету імені Івана Франка, в якому просить: визнати незаконним та скасувати Наказ Ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка № 4601 від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи», зобов`язати відповідача негайно допустити ОСОБА_1 до роботи, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2021 року по день ухвалення рішення суду з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 776,07 грн. (сімсот сімдесят шість гривень 07 копійок) без вирахування податків, стягнути судові витрати.Обґрунтовуючи позовні вимоги, покликається на те, що він був обраний за конкурсом на період з 01.07.2021 р. по 30.06.2024 р., та перебував на посаді доцента кафедри економіки підприємства економічного факультету Львівського Національного Університету імені Івана Франка на умовах строкового трудового договору. Наказом Ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка № 4601 від 08.11.2021 року позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на строк до отримання першої дози вакцини проти «COVID-19» або до усунення причин, що зумовили це відсторонення. Підставами його відсторонення від роботи у Наказі зазначені стаття 46 Кодексу законів про працю України, частина 2 статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 6 квітня 2000 року № 1645-Ш, Постанова Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 р. "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами і доповненнями) і наказ МОЗ України від 04.10.2021р. №2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням". Позивач зазначає, що на даний момент в Україні не прийнято жодного закону, яким було б передбачено, що працівник університету підлягає відстороненню від роботи через його відмову щепитися від «COVID-19». Позивач стверджує, що чинне законодавство та міжнародні договори України гарантують будь-якому громадянинові право відмовитися від будь-якого медичного втручання. Будь-яку форму примусу до вакцинації від COVID-19 вакциною, яка не пройшла усі клінічні випробування можна розглядати як посягання на життя та здоров`я і примушення до участі у медичному експерименті.Зважаючи на викладене, вважає наказ Ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка № 4601 від 08.11.2021 року незаконним, відтак просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 09.02.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

23.03.2022 року представником відповідача Львівського Національного Університету імені Івана Франка Лисою Н. подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого з позовними вимогами та правовими підставами позову не погоджується, вважаючи їх протиправними та необґрунтованими. Заперечення обґрунтовує тим, що Наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Згідно з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої та іншої освіти.Тому працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої та іншої освіти, які не мають щеплення від COVID-19 станом на 08 листопада 2021 року, повинні бути відсторонені від роботи без збереження заробітної плати до того моменту, поки вони не отримають щеплення від COVID-19, окрім осіб, які мають протипоказання проти вакцинації та осіб, які надали медичний висновок, виданий закладом охорони здоров`я № 028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби». Університет, видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства. Також вказує, що в даному випадку, відсутнє порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини. Відсторонення від роботи працівника, який не бажає пройти обов`язкове щеплецня, не може вважатися дискримінаційним заходом, оскільки таке відсторонення є прямим наслідком вільного волевиявлення самого працівника, який через власні переконання свідомо не бажає виконати необхідні умови для продовження роботи за його посадою. При цьому відсторонення від роботи може бути припинено негайно - після усунення працівником підстав, які зумовили таке відсторонення. Тобто, відсторонення є вимушеним, превентивним, захисним заходом, спрямованим на забезпечення захисту життя і здоров`я дітей та працівників від потенційної небезпеки зараження гострою респіраторною хворобою COVID-19. Крім того, представник відповідача зазначає, що, оскільки під час відсторонення від роботи працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

30.03.2022 року позивачем ОСОБА_1 було подано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що відзив на позовну заяву не містить відповідних доказів та посилання на норми права, зокрема, що обов`язки позивача, передбачені планом педагогічного навантаження, були або скасовані (у зв`язку з чим були внесені відповідні зміни у плани навчання студентів), або виконувалися кимось іншим (за що йому була здійснена оплата), або їх виконання було зірвано (і, відповідно, теж були внесені зміни у плани навчання студентів). Крім того вказує, що відповідач не заперечує наведеного у позовній заяві факту, що позивач висловив свою категоричну незгоду із наказом про відсторонення від роботи і продовжував у дистанційному режимі у повному обсязі виконувати усі свої посадові обов`язки, передбачені планом педагогічного навантаження на 2021-2022 навчальний рік. Таким чином, позивач стверджує, що у відзиві на позовну заяву відсутні заперечення по суті щодо наведеного у позовній заяві правового обґрунтування незаконності оскаржуваного Наказу.

12.04.2022 року представник відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка Лиса Н.В подала заперечення на відповідь на відзив, в яких зокрема зазначила, що відповідно до наказу МОЗ №2153 від 04.10.2021р., працівники Університету підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19. Позивач був попереджений про відсторонення від роботи у випадку не проведення обов`язкової вакцинації. Позивач не виконав цю вимогу, не надав відповідного підтвердження щодо наявності протипоказань до вакцинації, тому Університет був змушений відсторонити ОСОБА_1 від роботи відповідно до діючого законодавства. За п. б, г ч. 1 ст. 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", згідно якого громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення, виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Університет відсторонюючи ОСОБА_1 не порушив жодним чином діючого в Україні законодавства та з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції COVID-19 серед населення, в тому числі серед інших працівників Університету, відтак був змушений відсторонити ОСОБА_1 від роботи. Таким чином у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, з мотивів, викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що наказом Ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка № 479 від 10.02.2022 року про допуск до роботи та відсторонення від роботи, доцента кафедри економіки підприємства ОСОБА_1 допустити до роботи з 04.02.2022 року по 04.05.2022 року.; відсторонити такого працівника з 05.05.2022 року, у зв`язку із закінченням висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2. У зв`язку із цим просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2021 року по 04.02.2022 року, у зв`язку із його допуском до роботи.

Представник відповідача Львівського національного університету імені Івана Франка Лиса Н. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом у даному спорі встановлені наступні обставини справи.

Відповідно до витягу з Наказу ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка Мельника В. за №2187 від 01.07.2021 року ОСОБА_1 , доцента кафедри економіки підприємства економічного факультету, як обраного за конкурсом вважати працюючим на посаді доцента цієї ж кафедри з 01.07.2021 року по 30.06.2024 року на умовах строкового договору. /а.с.13/.

Наказом ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка Мельника В. за №4601 від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи», з 08.11.2021 року доцента кафедри економіки підприємства ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на строк до отримання першої дози вакцини проти COVІD-19 або усунення причин, що зумовили відсторонення./а.с.14/.

Листом ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка №4115-Р від 21.12.2021 року позивача повідомлено, що позиція ОСОБА_1 щодо можливості працювати на основі негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції (негативного ПРЛ тесту) не передбачена чинним законодавством. У випадку здійснення першого щеплення проти COVID-19 і надання підтверджуючого документа про його здійснення, позивача буде негайно поновлено на роботі. /а.с.16-17/

З результатів лабораторних досліджень ПП «Діавіта Мед» вбачається, що показник антитіл COVID-19 ОСОБА_1 становить 4.86./а.с.20/.

Відповідно до довідки про доходи, виданої Львівським Національним Університетом імені Івана Франка ОСОБА_1 , загальна сума доходу за період з травня 2021 року по жовтень 2021 року без урахування аліментів становить 107 289, 00 грн./а.с.22/.

Наказом Ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка № 479 від 10.02.2022 року про допуск до роботи та прго відсторонення від роботи, доцента кафедри економіки підприємства ОСОБА_1 допустити до роботи з 04.02.2022 р. по 04.05.2022 р.; відсторонити від роботи такого працівника з 05.05.2022 року, у зв`язку із закінченням висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2./а.с.62/.

Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпП України.

Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством можливості реального здійснення ним права на працю, на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника від роботи або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Стаття 12 вказаного Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, статтею 12 вказаного Закону, до обов`язкових віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Згідно зазначеного закону хвороба COVID-19 не є інфекційною. Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Уразі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 (в редакції, чинній на 08 листопада 2021 року) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153), відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації уреалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Підставою для відсторонення ОСОБА_3 від виконання роботи є оскаржуваний наказ винесений ректором закладу, керуючись статтею 46 Кодексу законів про працю України, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236.

Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності та зазначені норми закону, суд доходить до висновку, що Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень, визначений у частині 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Уразі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи, у зв`язку із відсутністю у нього щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Натомість, відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, від респіраторної, а не інфекційної хвороби, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

За статтею 64 Конституції, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією.

Зокрема, пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

У своєму рішенні від 28 серпня 2020 року, Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"» наголосив:

п. 3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції).

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами.

Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Оскільки наказ про відсторонення позивача прийнято у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд доходить висновку про необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти респіраторної хвороби COVID-19.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час відсторонення від роботи, суд зазначає наступне.

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи, без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України) (постанова Верховного Суду від 21.08.2019 р. у справі №712/3841/17).

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.07.2018 р. у справі №552/3404/17 та від 24.04.2020 р. у справі №815/5976/14, і яка згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин: «...вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати...», «...виплата за вимушений прогул - є заробітною платою, ... вона обчислюється саме у прив`язці до часу такого стану працівника, коли він вимушений був (не з його вини) не виконувати свою трудову функцію...».

За ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Отже, судом було встановлено, що позивач починаючи з 08 листопада 2021 року був позбавлений можливості працювати, з підстав його незаконного відсторонення від роботи та відповідно отримання заробітної плати.

Відтак, відповідач зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням Наказу Ректора Львівського національного університету імені Івана Франка № 479 від 10.02.2022 року про допуск до роботи з 04.02.2022 року по 04.05.2022 року доцента кафедри економіки підприємства ОСОБА_1 , тобто з 08.11.2021 року по 04.02.2022 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом позовні вимоги було задоволено в повному обсязі, суд доходить до переконання, що такі підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Львівського Національного Університету імені Івана Франка про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за період відсторонення - задоволити.

Визнати незаконним та скасувати наказ ректора Львівського Національного Університету імені Івана Франка Мельника Володимира № 4601 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи, без збереження заробітної плати на строк отримання першої дози вакции проти COVID-19 або усунення причин, що зумовили відсторонення доцента кафедри економіки підприємства ОСОБА_1 ».

Стягнути з Львівського Національного Університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2021 року по 04 лютого 2022 року.

Стягнути з Львівського Національного Університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 992 грн. 40 коп.сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги,відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30днів з дня складення повного судового рішення.

Сторони у справі:

позивач ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

відповідач Львівський Національний Університет імені Івана Франка», адреса: 79000, м. Львів, вул. Університетська, 1, код.

Суддя Х.М.Мисько