Житомирський апеляційний суд
Справа №279/629/22 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 66 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу № 279/629/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання втратившим право на користування житлом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05липня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Шульги О.М. у м. Коростені

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив усунути перешкоди в користуванні ним житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в зазначеному будинку.

В обґрунтування позову вказав, що він є власником будинку АДРЕСА_1 . 11.10.2016 ним було зареєстровано шлюб з ОСОБА_2 , яка з його дозволу була зареєстрована в належному йому будинку. Вказав, що в 2020 році вони припинили спільне проживання, відповідач залишила сім`ю та не проживає в будинку з вказаного часу. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01.04.2021 у справі №279/249/21, шлюб між ними розірвано.

Зазначив, що з 2020 року він не пов`язаний з ОСОБА_2 веденням спільного господарства, вона не проживає по місцю реєстрації у належному йому будинку до теперішнього часу, вона не є членом його сім`ї, а тому вважає, що право ОСОБА_2 на користування належним йому на праві власності будинком припинилося, у зв`язку з чим просить задовольнити його позовні вимоги

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви та незгоди із оцінкою та висновками суду першої інстанції.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.09.2016 приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1646.

11.10.2016 ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 (а.с. 7).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01.04.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 8)

Із довідки про склад сім`ї Органу самоорганізації населення Спілка голів окружних будинкових вуличних комітетів № 070 від 19.01.2022 вбачається, що ОСОБА_2 (колишня дружина) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Інформація надана на вимогу суду першої інстанції з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області вказує на те, що ОСОБА_2 зареєстрована за вищевказаною адресою з 12.12.2016.

Із акта від 19.01.2022, складеного мешканцями будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , підписи яких у акті підтверджено керівником ОСН Спілки голів ОБК Венгловською В. вбачається, що ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 не проживає з 2020 року.

Посилаючись на те, що відповідач є колишнім членом його сім`ї, із 2020 року не проживає у належному йому будинку, а тому втратила право користування житлом на підставі положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, позивач просив задовольнити позов.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що позивач факт відсутності відповідача понад встановлені строки саме без поважних причин не довів, а тому, посилаючись на роз`яснення що викладені в постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 308/6915/19, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Щодо питання припинення сервітуту необхідно зазначити таке.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), зокрема, вказала, що «право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом…

…Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю».

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду сформувала також висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Предметом доказування у цій справі, з урахуванням змісту позовних вимог є непроживання відповідача без поважних причин понад один рік в будинку позивача.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначав, що відповідач ОСОБА_2 проживала у належному йому на праві власності будинку та в установленому законом порядку за його згодою була зареєстрована у ньому 12.12.2016.

Підставою позову позивач вказував те, що шлюбні відносини із відповідачем припинені, із 2020 року вона не проживає у належному йому будинку, офіційно розлучилися у квітні 2021 року, а тому остання втратила право користування спірним житлом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що із поданих позивачем доказів неможливо встановити причини непроживання ОСОБА_2 у спірному будинку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановив, що позивач не довів факт відсутності відповідача у спірному житлі понад рік без поважних причин, у зв`язку з чим правильно відмовив у позові про визнання її такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням.

Підстави для визнання відповідача, яка в установленому законом порядку зареєструвала у спірному житлі своє місце проживання, такою, що втратила право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

У справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та право користування цим будинком відповідачем, яка вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрована у цьому будинку.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання позивача на положення статті 391 ЦК України є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідачем у належному позивачу будинку, що є визначальним для захисту права на підставі цієї норми права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 375,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.08.2022.

Головуючий Судді