Номер провадження: 22-ц/813/1534/22
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Громіка Р.Д.,

за участю секретаря: Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 березня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про скасування рішення державного реєстратора та витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

24.04.2017 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК», державного реєстратора Комунального підприємства (далі ДР КП) «Агенція реєстраційних послуг Манюти С.В. про скасування рішення державного реєстратора та витребування майна з чужого незаконного володіння (т.1, а.с. 3-7), та просили суд:

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46444135, винесене 12.04.2019р. ДР КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. (номер запису про право власності: 31154151);

витребувати в Акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) та повернути її власникам: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 );

стягнути з відповідачів на користь позивачів судовий збір в розмірі 4267,60 грн.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що діями відповідачів в порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», фактично звернуто стягнення на предмет іпотеки, що виступав забезпеченням за кредитом в іноземній валюті: 2-кімнатну квартиру загальною площею 42,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка є єдиним житлом позивачів.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2019 року була проведена заміна відповідача з Акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк», (далі АТ «Альфа-Банк») (т.1, а.с. 113).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року позов було задоволено (а.с. 148-150).

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року та постановлення нового, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с.159-163).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями було обрано колегію суддів у складі головуючого судді Сегеди С.М. та суддів Гірняк Л.А. і Комлевої О.С. (т.1, а.с. 169).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 03.06.2020 року та від 02.07.20210 року апеляційне провадження у справі було відкрито та розгляд справи призначено.

В подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався, у тому числі за клопотанням представника АТ «Альфа-Банк» (т.2, а.с.27) і останнє судове засідання було призначено на 20 квітня 2022 року, на 10.00 год., про що учасники справи були належним чином повідомленими (т.2, а.с. 41-43).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції біля 2-х років, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 20.04.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, заяви або клопотання про відкладення справи від них не надходило.

Крім того, від представника позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Одеського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника (т.2, а.с. 50).

При цьому колегія суддів виходить із того, що ДР КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. відсутній за адресою реєстрації свого місця знаходження (т.2, а.с.46-47), що у відповідності до ст. 131 ЦПК України є його належним сповіщенням.

Більше того, ДР КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. сповіщався належним чином про слухання справи в суді першої інстанції (т.1, а.с.87, 91), однак до суду ні разу не з`явився, своїх пояснень з приводу заявлених позовних вимог суду не надав.

При цьому колегія суддів враховує, що в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Гірняк Л.А. у відпустці з 08.04.2022 року по 12.05.2022 року, судді Комлевої О.С. - у відпустці з 15.04.2022 року по 29.04.2029 року (т.2, а.с. 51-52), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Вадовська Л.М. і Громік Р.Д. (т.2, а.с.54).

У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснений 20.04.2022 року, а повний текст судового рішення складений 26.04.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на порушення відповідачами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон «Про мораторій»), оскільки фактично звернуто стягнення на предмет іпотеки, що виступав забезпеченням за кредитом в іноземній валюті: 2-кімнатну квартиру загальною площею 42,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка є єдиним житлом позивачів.

Крім того, позивачі посилались на те, що з боку відповідачів, у тому числі АТ «УКРСОЦБАНК», не було надано належних доказів отримання обома позивачами повідомлення від АТ «УКРСОЦБАНК» про звернення стягнення на іпотечне майно, чим порушено п. 61 Порядку Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. № 1127 та ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки матеріалами справи не спростовані вказані доводи позивачів, суд дійшов правильного і обрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 14 листопада 2007 року між АКБ СР «УКРСОЦБАНК», яке в подальшому змінило назву на АТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого залучено до участі у справі АТ «Альфа-Банк» (т.1, а.с.113), та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №2007/13-2.06/693, відповідно до умов якого позичальник отримав у строкове, платне користування на споживчі цілі грошові кошти (кредит) у розмірі 35000 доларів США, зі сплатою 13% процентів річних з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 13 листопада 2022 року (т.1, а.с.8-13).

З метою забезпечення зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 14 листопада 2007 між АКБ СР «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., за реєстровим № 2555, за умовами якого в іпотеку передається двокімнатна квартира загальною площею 42,1 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і належить позивачам на праві спільної часткової власності (т.1, а.с.16-21).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованими, в тому числі, за критерієм пошуку: ПІБ фізичної особи, інша нерухомість, крім квартири у власності позивачів відсутня (т.1, а.с. 23-28). Згідно довідки про склад сім`ї квартира є місцем постійного проживання позивачів (т.1, а.с.32).

Зазначеними обставинами спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд не перевірив факту наявності у власності позивачів іншого житла, а також того факту, що це житло є єдиним місцем їх проживання.

Посилання заявника апеляційної скарги на судове рішення, яким повернуто у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 . (т.2, а.с. 1-звор.), є безпідставним, так як ОСОБА_3 не є учасником даної цивільної справи, і повернення йому у власність квартири не може слугувати доказом того, що позивачі мають житлове приміщення для свого проживання.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що Закон «Про мораторій» не може бути застосований до спірних правовідносин, так як примусового відчуження іпотечного майна не відбулось, то вони є безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Так, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» .

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачити:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Таким чином, аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ч.ч.1,2 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Суд першої інстанції зазначив, що Іпотечним договором, укладеним між сторонами у справі 14.11.2007 року передбачена можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Проте, відповідно до Закону «Про мораторій» неможливо вживати заходів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, на весь період його чинності. З цих підстав дії банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідають вимогам законодавства.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд, які викладені в постанові його Великої Палати від 10.04.2019 р., у справі № 726/1538/16-ц.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до постанови Верховного Суду від 24 червня 2020 року, у справі № 521/17219/17-ц, провадження № 61-47268св18, Верховний Суд вказав, що відповідно до ч.2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Тобто стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону «Про мораторій» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і у позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон «Про мораторій» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на йоговідчуження.

Виходячи з викладеного, Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що квартира, яка передана в іпотеку, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону «Про мораторій», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем.

При цьому Верховний Суд також погодився з рішенням суду першої інстанції, яким було скасовано саме рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону «Про мораторій» також міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що ч.1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Аналогічну норму містить й ч.4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги про те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача, - заслуговують на увагу, однак:

1. Рішення державного реєстратора після його винесення трансформується у відповідний запис, що й відображено в пункті 1 прохальної частини позовної заяви. Тобто, фактично, позивач просив скасувати і рішення державного реєстратора і внесений на його підставі в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про право власності.

2. У випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року, Справа № 367/2022/15-ц, пункт 74).

Тобто, рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду (пункт 144 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; пункт 75 постанови від 29 травня 2019 року, справа № 367/2022/15-ц).

Зазначеними обставинами спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд незаконно скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в той час як мав скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Що стосується не додержання відповідачем Порядку Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. № 1127 (далі Порядок № 1127) суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно до п. 61 Порядку № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1)копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2)документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3)заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Проте, матеріали справи не мають доказів того, що ДР КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. були виконані вищевказані вимоги Порядку № 1127.

При цьому доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд незаконно витребовував вказані докази саме у ДР КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В., є безпідставними, так як ДР КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. взагалі не надав жодної відповіді на запитувану судом інформацію (т.1 а.с.43, 45).

Така відповідь була надана директором КП «Агенція реєстраційних послуг» Колесником Ю. із вказанням про те, що вказане КП не має можливості надати копії витребуваних документів, які також є в наявності в АТ «УКРСОЦБАНК» (т.1, а.с.57).

Однак ні первісний відповідач АТ «УКРСОЦБАНК», ні його правонаступник АТ «Альфа-Банк» зазначених документів суду не надали.

З цих підстав, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ.

Що стосується витребування іпотечного майна в АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником первісного позивача - АТ «УКРСОЦБАНК», то суд також дійшов правильного висновку про необхідність витребування в АТ «Альфа-Банк» квартири АДРЕСА_3 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) та повернення її власникам: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

При цьому, суд правильно вказав, що відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Таке право власника (на витребування від набувача) не потребує визнання недійсними правочинів з відчуження майна.

Володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Такі правові позиції містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року, справа № 653/1096/16-ц, та від 24.01.2020 року, справа № 910/10987/18.

Тобто, незалежно від наявності оскаржуваного рішення та запису в реєстрі, законним власником іпотечної квартири є позивачі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.11.1997 року № НОМЕР_3 (т.1, а.с.22).

При цьому доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд не може в одному рішенні застосовувати наслідки віндикаційного і негаторного позову, є слушними, однак в даному випадку, як було вказано вище, суд не визнавав правочину недійсним із застосуванням його наслідків, а скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внаслідок чого витребував іпотечну квартиру у незаконно володіючого нею невласника, тобто розглянув лише віндикаційний позов.

Ті обставини, що позивачі володіють іпотечною квартирою, зареєстровані і проживають в ній, в даному випадку правового значення не мають, так як АТ «Альфа-Банк» не позбавлений можливості ставити питання про визнання їх такими, що втратили право користування цією кватирою, про що прямо зазначено в апеляційній скарзі його представника (т.1, 163-звор.).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

Р.Д. Громік