ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2630/22 Справа № 174/533/21 Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права на спадщину за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вільногірську Дніпропетровської області померла її матір - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилась спадщина за законом, яка складається, в тому числі, з належної їй при житті 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частка зазначеної вище квартири належить позивачці. На час відкриття спадщини, її матір була зареєстрованою та постійно мешкала в кв. АДРЕСА_1 . При житті, її матір щодо належного їй майна, заповітів на будь-чию користь не складала, спадкоємцями першої черги за законом є вона та її батько - ОСОБА_2 . У травні місяці 2020 року в неї закінчилась переддипломна практика та почалася підготовка до захисту та захист диплому за місцем її навчання у Центральноукраїнському державному педагогічному університеті імені Володимира Винниченка у м. Кропивницькому Кіровоградської області, у зв`язку з чим, вона з початку червня місяця 2020 року фактично постійно проживала за місцем проживання її матері разом з нею - у квартирі АДРЕСА_1 . Захист диплому за місцем її навчання закінчився у грудні 2020 року. З січня місяця 2021 року вона зареєструвалась за своїм постійним, фактичним місцем проживання у АДРЕСА_1 , де вона і мешкає по цей час. 27.07.2021 року вона звернулась до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори від 27.07.2021 року, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини. Будь-які спадкоємці за заповітом на зазначену вище спадщину після смерті її матері на цей час відсутні. Від свого права на спадщину після смерті матері вона не відмовлялась та відповідних заяв до органів нотаріату не подавала і бажає отримати спадщину в повному обсязі. Її батько, як спадкоємець першої черги за законом, на зазначене вище майно, що належало при житті її матері, так само до органів нотаріату про прийняття спадщини після смерті її матері - своєї дружини, заяви не подавав, приймати спадщину не бажає, її права спадкування зазначеного вище майна не заперечує та не оспорює.

Відповідно до вимог ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1221, 1222. 1268, 1270, 1277 ЦК України, позивачка просить визнати за нею право власності на спадщину за законом, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті матері позивачки - ОСОБА_3 , яка складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Всі судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи в суді покласти на неї у повному обсязі (а.с.а.с. 2-5,29-32).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права на спадщину за законом - відмовлено (а.с.94-99).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.106-108) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується копією свідоцтва про смерть, яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по П`ятихатському району та місту Вільногірську Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), відповідно до якого вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Вільногірську Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 566 від 11.11.2020 року. (а.с. 33)

Факт родинних стосунків позивачки ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_3 , підтверджено копією свідоцтва про народження позивачки ОСОБА_1 , виданого 23.10.1998 року, згідно з яким остання народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 і її матір`ю є ОСОБА_3 , а батьком ОСОБА_2 . (а.с. 34)

Факт наявності спадкового майна після смерті ОСОБА_3 підтверджено копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане виконавчим комітетом Вільногірської міської ради та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації м.Вільногірська», згідно яких ОСОБА_3 за життя належала на праві приватної, спільної часткової власності Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 . (а.с.37,38)

Факт реєстрації ОСОБА_3 , станом на 06.11.2020 року (на час смерті), за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджено копією довідки № 2373 від 28.07.2021 року (а.с. 42). За вказаною адресою також з 21.01.2021 року зареєстрована позивачка ОСОБА_1 , що підтверджено копією витягу № 2374 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 28.07.2021 року. (а.с. 43)

З копії акту № 367 від 06.08.2021 року, складеного депутатом Вільногірської міської ради Боклагом А.С., вбачається, що за адресою АДРЕСА_3 в період з червня 2020 року по листопад 2020 року зареєстрована та фактично проживала ОСОБА_3 , також за цією адресою у вищезазначений період фактично проживала, але не була зареєстрована ОСОБА_1 . (а.с. 44)

З копії диплому магістра вбачається, що ОСОБА_1 закінчила у 2020 році Центральноукраїнський державний педагогічний університет імені Володимира Винниченка, диплом видано 31.12.2020 року. (а.с. 45)

Факт відмови позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивачки ОСОБА_3 , з підстав пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини, підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.07.2021 року, виданої державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О.В. (а.с.35)

Згідно копії довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28.07.2021 року оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 становить 121463,98 грн. (а.с. 39-41).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що обраний позивачкою спосіб захисту свого порушеного права не відповідає способам, які передбачені у даному випадку законодавством.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.

Згідно зі ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що 27.07.2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із письмовою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку квартири АДРЕСА_1 , що залишилася 06.11.2020 року після смерті її матері ОСОБА_3 (а.с. 84).

27.07.2021 року із заявою до нотаріуса звернувся ОСОБА_2 - чоловік померлої ОСОБА_3 , який є спадкоємцем першої черги за законом після її смерті та повідомив, що спадщину у встановлені строки після смерті дружини не приймав, за продовженням строку в суд звертатись не буде і претензій до того, щоб свідоцтво про право на спадщину було видане його доньці ОСОБА_1 не має. (а.с.87).

Спадкова справа № 68045555, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрита нотаріусом 27.07.2021 року. (а.с.91).

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Верховний Суд у постанові № 227/3750/19 від 22.09.2021 року зазначив, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини в нотаріальному порядку.

До того ж, відповідно до ст.328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст.392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно п.п. 3,5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

У відповідності до листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до ст.1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1272 ЦК України, позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається:

1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори;

2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст.1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч.5 ст.1268, статей 1296 - 1299 ЦК України.

Однак, позивачка всупереч вказаним вище нормам чинного законодавства, не зверталася до суду з вимогою про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, хоча з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії чітко вбачаються перешкоди у оформленні спадкових прав позивачки у нотаріальному порядку саме у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, суд 1 інстанції вірно зазначив, що наданий позивачкою доказ проживання останньої зі спадкодавцем на час відкриття спадщини - копія акту № 367 від 06.08.2021 року, було складено депутатом Вільногірської міської ради Боклагом А.С. вже після звернення позивачки 27.07.2021 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини (а.с.44) та після винесення нотаріусом також 27.07.2021 року постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.35) і цей документ, як вбачається з копії спадкової справи, нотаріусу позивачкою не надавався взагалі, а відтак питання щодо визнання позивачки такою, що прийняла спадщину у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України, нотаріусом не розглядалось.

Згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку із вище викладеним колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, що обраний позивачкою спосіб захисту свого порушеного права не відповідає способам, які передбачені у даному випадку законодавством, оскільки позивачка не зверталася до суду з питанням визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, а також до нотаріуса щодо визнання її такою, що прийняла спадщину у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України, а відтак способи захисту позивачкою свого порушеного права на спадщину, зокрема і у нотаріальному порядку, не вичерпані, що дає суду підстави для висновку про передчасність звернення позивачки з даним позовом до суду та відсутність, в межах заявлених вимог, підстав для визнання за останньою права власності на спадкове майно в судовому порядку, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги, доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: