Справа № 461/6248/21 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/1104/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м.Львів

Справа № 461/6248/21

Провадження № 22ц/811/1104/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Савчук Г.В.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , підписаною представником ОСОБА_1 , на рішення Галицького районного суду м.Львова, ухвалене у м. Львові 15 березня 2022 року у складі судді Зубачик Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, -

встановив:

27 липня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26 березня 2019 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір безпроцентної позики відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти розмірі 3 240 000 грн., що на дату підписання договору еквівалентно 120 000 доларів США за курсом НБУ, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та на умовах, визначених договором. Стверджує, що жодні грошові кошти на виконання договору позики відповідачем не передавалися. Зазначила, що сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі грошей або речей не породжує майбутнього обов`язку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Окрім того, позивач повідомила, що 26 березня 2019 року з метою забезпечення виконання умов договору позики між нею та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. Предметом цього договору іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності. До договору іпотеки укладено додаткові договори, якими продовжено дію договору іпотеки. Вважає, що договір позики є недійсним, тобто відсутнє основне зобов`язання. Вказане виключає також можливість його забезпечення. Просить позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_3 . В апеляційній скарзі вказує, що не погоджується із рішенням та вважає його необґрунтованим, прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 11 від 18 грудня 2009 року роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 26 березня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписано договір безпроцентної позики (а.с.6-7).

Згідно п.1.1 договору позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти розмірі 3 240 000 грн., що станом на дату підписання договору складає еквівалент 120 000 доларів США за курсом НБУ; а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та на умовах, визначених договором.

Відповідно до п.2.1 договору позика надається в безготівковому порядку шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

Згідно п.2.2 договору позика надається позичальнику на строк, який обчислюється з дня отримання грошових коштів позичальником, згідно п.2.1 договору, і до 26 березня 2020 року.

У п.6.1 договору зазначено, що умови договору мають однакову зобов`язальну силу для сторін і можуть бути змінені тільки з їх взаємної згоди з обов`язковим складанням письмового документа.

У день укладення договору позики (26 березня 2019 року) з метою забезпечення виконання умов договору позики, його сторонами укладено посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. договір іпотеки (а.с.8-15). За цим договором в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві особистої приватної власності іпотекодавцю ОСОБА_3 (а.с.9).

У п.7.1 договору іпотеки визначено, що договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення до цього договору викладаються в письмовій формі та набувають чинності за умови їх підписання сторонами з моменту їх нотаріального посвідчення (а.с.14).

Відповідачем надана копія Додаткової угоди № 1 до Договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, яка датована 26 березня 2020 року. ОСОБА_3 заперечує укладення такої угоди. Оригінал зазначеної додаткової угоди відповідач не надав. У зазначеній копії, зокрема, міститься наступний текст: «Сторони …уклали цю Додаткову угоду № 1 до Договору безпроцентної позики від 23.03.2019 року….про наступне: 30.08.2019р. позичальником отримано всю суму позики готівкою, тому: 1. Сторони погодили викласти п.2.2. Договору в наступній редакції: «Позика надається Позичальнику на строк, який обчислюється з дня отримання грошових коштів Позичальником, згідно п.2.1. Договору, і до 31 серпня 2020 року» 2.Інші умови Договору, не змінені та не обумовлені даною Додатковою угодою, залишаються без змін. 3.Дану Додаткову угоду складено у двох оригінальних примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному примірнику кожному із Сторін. 4. Ця Додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання Сторонами та є невід`ємною частиною Договору» (а.с.50).

2 квітня 2020 року сторони уклали нотаріально посвідчений Договір №1 про внесення змін до Договору іпотеки, посвідченого Василюком В.М., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 26.03.2019 року, за реєстровим № 510. Із змісту цього договору вбачається, що пункт 1.2.1.1. Договору іпотеки сторони домовились викласти в наступній редакції: «1.2.1.1. Повернути позику в розмірі 3 240 000 у строк до 31 серпня 2020 року» (а.с.51).

8 жовтня 2020 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підписали Договір №2 про внесення змін до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М., за реєстровим номером 510, відповідно до якої сторони погодили викласти п.1.2.1.1. договору іпотеки у наступній редакції: «повернути позику в розмірі 3 240 000 в строк до 1 березня 2021 року.

Договори про внесення змін до договору іпотеки № 1 і №2 зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки.

В матеріалах справи наявні копії вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 від 16 березня та 28 вересня 2021 року про усунення порушень умов договору від 26 березня 2019 року щодо виконання зобов`язань за договором позики (а.с.57-62). Відомості про отримання таких вимог ОСОБА_3 відсутні.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

За ступенем недійсності правочини поділяються на нікчемні та оспорювані. Нікчемні - абсолютно недійсні правочини за законом. Оспорювані - такі, що можуть бути недійсними лише за певних умов.

Оспорюваний правочин не є недійсним за правилом, але допускається можливість визнання його такими в судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або заінтересованих осіб. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилається на те, що жодні грошові кошти на виконання договору позики відповідачем не передавались, відтак такий договір не породжує жодних прав та обов`язків для сторін.

Однак, як вбачається з Додаткової угоди №1 до договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 30 серпня 2019 року, позичальником отримано всю суму позики готівкою.

Судом не прийнято до уваги посилання представника позивача на те, що Додаткова угода №1 від 26 березня 2019 року не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження факту отримання позивачем грошових коштів через відсутність в матеріалах справи оригіналу вказаної угоди, оскільки приватний нотаріус Василюк В.М. надав суду завірену копію Додаткової угоди № 1 від 26 березня 2020 року до Договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, з відміткою «Згідно з оригіналом», датою та його особистим підписом. Окрім того, з листа приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Василюка В.М. №97/01-16 від 16 грудня 2021 року вбачається, що нотаріус підтвердив, що Додаткова угода № 1 від 26 березня 2020 року до Договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року була укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в простій письмовій формі та в двох оригінальних примірниках.

Окрім того, в матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким Додаткову угоду № 1 від 26 березня 2020 року до Договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року визнано недійсною, відтак в суду немає підстав не приймати даний доказ до уваги.

Також, позивач ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , відтак для укладення договору щодо розпорядження ОСОБА_3 спільним майном шляхом укладення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, необхідна згода співвласника - ОСОБА_6 .

Однак, як вбачається з п.2.1.1 Договору позики від 26 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , квартира АДРЕСА_1 належить іпотекодавцю ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що зазначена квартира перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Також, відповідно до п.2.3 Договору позики від 26 березня 2019 року, п.3 Договору №1 про внесення змін до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М., за реєстровим номером 510 від 2 квітня 2020 року та п.3 договору №2 про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М., за реєстровим номером 510 від 8 жовтня 2020 року, «іпотекодавець стверджує, що її чоловік - ОСОБА_5 згоден з укладенням цього договору, що підтверджується заявою - згодою, справжність підпису, на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 26 березня 2019 року Василюком В.М., за реєстровим № 509».

Окрім того, суд зазначив, що вказані обставини перевіряються нотаріусом при вчиненні нотаріальних дій.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та безпідставними, а тому в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у частині другій статті 640 ЦК України.

Частина друга статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. В разі безготівкових розрахунків воно виникає з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника.

Відповідно до цієї правової норми для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договорам речовими ознаками.

Права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом виключно факту укладення договору, але не передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частинами першою і другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків зазначена правова норма визначає договори та інші правочини.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів або інший документ є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 8 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

З метою правильного застосування статей 1046 і 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В свою чергу, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, зокрема, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця (частина перша статті 1051 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові від 8 липня 2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка (інший документ), що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов.

У постанові від 22 серпня 2019 року (справа № 369/3340/16-ц) Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми.

Факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка (чи інший документ), а саме документ про отримання коштів, зі змісту якого можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі №707/2606/16-ц.

Судом встановлено, що до відзиву на позовну заяву ОСОБА_4 долучив копію Додаткової угоди № 1 від 26 березня 2020 року до Договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року (а.с.50).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно п.2.2 Договору позики від 26 березня 2019 року позика надається позичальнику на строк, який обчислюється з дня отримання грошових коштів позичальником, згідно п.2.1 договору, і до 26 березня 2020 року. Відтак, належить зробити висновок, що строк дії договору закінчився 25 березня 2020 року, а надана копія додаткової угоди свідчить про те, що така укладена поза межами дії договору позики.

Відповідно до п.2.1 Договору від 26 березня 2019 року позика надається в безготівковому порядку шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів на поточний рахунок позичальника. Докази про зарахування коштів на рахунок позичальника у безготівкову порядку відсутні.

У копії наданої додаткової угоди зазначено, що 30 серпня 2019 року позичальником отримано всю суму позики готівкою, що не передбачено умовами договору позики згідно з яким позика надається в безготівковому порядку шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів на поточний рахунок позичальника. Окрім того, у зазначеній копії не вказано яку саме конкретно суму коштів отримано позичальником. У договорі позики зазначено, що предметом позики є 3 240 000 грн., що еквівалентно 120 000 доларів США, але станом 30 серпня 2019 року та 26 березня 2020 року курс іноземної валюти щодо національної валюти змінився.

Зозначеної копії, зокрема, вбачається, що «30.08.2019р. позичальником отримано всю суму позики готівкою». Копія угоди виготовлена за допомогою друкувального засобу (на комп`ютері), містить підписи сторін.

Позивач заперечує факт укладення цієї угоди, в той час як відповідач наполягає на тому, що така угода укладалася.

З метою з`ясування дійсних обставин, представники позивача неодноразово наполягали на необхідності надання відповідачем оригіналу цієї угоди з метою проведення експертизи. Ухвалою суду від 9 грудня 2021 року витребувано у ОСОБА_4 оригінал Додаткової угоди № 1 від 26 березня 2020 року (а.с. 120-121). Вимоги зазначеної ухвали відповідачем не виконані, оригінал угоди не наданий.

Судом першої інстанції помилково не прийнято до уваги посилання представника позивача на те, що Додаткова угода №1 від 26 березня 2019 року не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження факту отримання позивачем грошових коштів через відсутність в матеріалах справи оригіналу вказаної угоди, з мотивів, що приватний нотаріус Василюк В.М. надав суду завірену копію додаткової угоди № 1 від 26 березня 2020 року до Договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, з відміткою «Згідно з оригіналом», датою та його особистим підписом. Окрім того, з листа приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Василюка В.М. №97/01-16 від 16 грудня 2021 року вбачається, що нотаріус підтвердив, що додаткова угода № 1 від 26 березня 2020 року до договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року була укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в простій письмовій формі та в двох оригінальних примірниках.

З приводу цього колегія суддів вважає, що такі обставини не можуть замінити оригінал Додаткової угоди № 1 як боргового документа. Окрім того, належить зазначити, що надана нотаріусом копія ним не посвідчувалася, ця копія не завірена печаткою нотаріуса. Участь нотаріуса при укладенні сторонами правочину в простій письмовій формі не передбачена законом. Нотаріус не допитаний у якості свідка щодо обставин при яких така угода укладена.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 1051 ЦК України, зокрема, передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Встановлено, що у договорі позики сторони досягли всіх суттєвих умов договору, але докази про передачу коштів на виконання договору відсутні.

Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази і доказування.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За правилами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до статті 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною четвертою статті 81 ЦПК України визначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

За правилами частин першої і другої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з частиною десятою статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребуваний доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

З огляду на те, що відповідач не надав суду оригінал Додаткової угоди № 1 від 26 березня 2020 року, вимогу суду про надання цього доказу не виконав, жодних клопотань з приводу надання йому додаткового строку для надання доказів не подавав, з урахуванням положень про доказування, визначених у частині четвертій статті 81, частині десятій статті 84 ЦПК України, колегія суддів вважає встановленою ту обставину, що Додаткова угода № 1 від 26 березня 2020 року не укладалася у такій редакції, оскільки будь-які докази, які б це спростовували, в матеріалах справи відсутні.

Виходячи із аналізу статей 1046,1047,1051 ЦК України, колегія суддів прийшла до висновку, що оспорений ОСОБА_3 . Договір безпроцентної позики від 26 березня 2019 року належить визнати недійсним, що зумовлює недійсність і договору іпотеки та додаткових договорів про внесення змін до договору іпотеки, які є похідними від договору іпотеки та укладені на забезпечення виконання недійсного договору.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги належить визнати підставними. Тому позов підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог статті 141 ПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 9 502 грн. (1 816 грн. + 1 984,80 грн. + 5 701,20 грн.).

Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , підписану представником ОСОБА_1 , - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 березня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнати недійсним Договір іпотеки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26 березня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М., зареєстрований за реєстровим № 511.

Визнати недійсним посвідчений 2 квітня 2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 705, Договір № 1 про внесення змін до Договору іпотеки, посвідченого 26 березня 2019 року за реєстровим № 510 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М.

Визнати недійсним посвідчений 8 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2086 Договір № 2 про внесення змін до Договору іпотеки, посвідченого 26 березня 2019 року за реєстровим № 510 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 9 502 (дев`ять тисяч п`ятсот дві) грн. сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст рішення складено 5 серпня 2022 року.

Головуючий

Судді