Дата документу 22.03.2022 Справа № 314/3058/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/3058/21 Головуючий у 1 інстанції Свідунович Н.М.
Провадження № 22-ц/807/910/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В..

Бєлки В.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, посилаючись на те, що вона є донькою відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач досягла повноліття, однак на теперішній час продовжує навчання у педагогічному фаховому коледжі комунального закладу вищої освіти «Хортицька національна навчально-реабілітаційна академія» Запорізької обласної ради на 4 курсі за спеціальністю дошкільна освіта, денна форма навчання. На період навчання вона проживає у гуртожитку. Усі витрати на навчання наразі несе мати позивачки ОСОБА_3 , батько участі в її утриманні не приймає. Їй відомо, що відповідач працевлаштований, непрацездатних батьків на утримання не має, тому має змогу надавати їй кошти на утримання до закінчення навчання. У зв`язку з чим вона просить суд стягнути з відповідача на її утримання аліменти щомісячно у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцятитрирічного віку.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 15 липня 2021 року, до досягнення нею 23 років, але не пізніше, ніж до закінчення навчання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вважає рішення суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права внаслідок неповного встановлення обставин справи, що мали істотне значення для вирішення спору. На підставі зазначеного просить змінити рішення суду в частині визначення розміру аліментів, зменшивши їх розмір до 1/8 частини доходу (заробітку) щомісяця.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечила проти доводів апелянта, посилаючись на факт визнання позову відповідачем у повному обсязі під час розгляду справи судом першої інстанції. Зазначила, що докази, на які посилається апелянт, не були предметом дослідження у суді першої інстанції. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог та визнання позову відповідачем. При цьому, в частині вирішення питання про мінімальний гарантований розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, чинне сімейне законодавство не передбачає, тому такий розмір не визначається судом.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою відповідача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 16 травня 2003 року Дружелюбівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області.

На теперішній час ОСОБА_2 є здобувачкою освіти педагогічного фахового коледжу комунального закладу вищої освіти «Хортицька національна навчально-реабілітаційна академія» Запорізької обласної ради, навчається на 3 курсі за спеціальністю «Дошкільна освіта», форма навчання денна, на бюджетній основі, доходів не має, не працює та потребує матеріальної допомоги.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно визначився з їх характером та нормами права, що їх регулюють.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стягнення аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, що продовжують навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Згідно зі ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд, зокрема, враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року, справа № 199/9339/16-ц.

Апелянт у апеляційній скарзі стверджує, що судом не було взято до уваги його матеріальне становище, не враховано, що він створив нову сім`ю, вимушений приймати участь у витратах на оплату комунальних послуг. На підтвердження вказаних обставин апелянтом додані докази, долучені до апеляційної скарги. Утім, судова колегія відхиляє зазначені твердження апелянта з урахуванням такого.

Матеріалами судової справи встановлено визнання ОСОБА_1 позову у повному обсязі, що підтверджується заявою від 07.10.2021 вх. №14125/21, заявою від 07.10.2021 вх. №14126/21 (а.с. 16-17).

Утім, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечив проти позовних вимог, навівши підстави своєї незгоди із оскаржуваним рішенням суду.

Відповідно до ч.2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві до неї.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідачем по справі до апеляційної скарги додані докази, а саме копія свідоцтва про шлюб, копія Акту від 23.12.2021 р., Довідка про склад сім`ї №1712 від 22.12.2021 р., які не подавалися до суду першої інстанції, і, як наслідок, не були предметом дослідження у суді.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, відповідно до якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Визнаючи позовні вимоги у повному обсязі під час розгляду справи судом першої інстанції, ОСОБА_1 не подав до суду жодних заперечень проти позовних вимог. Перевіривши матеріали судової справи, судова колегія констатує відсутність заяв та долучених до них доказів про факт перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі та про наявність на його утриманні інших членів сім`ї.

Враховуючи факт неподання зазначених вище доказів відповідачем до суду першої інстанції, а також відсутності доказів, які б підтверджували неможливість їх подання до суду першої інстанції, колегія суддів не приймає подані ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції докази, на які він посилається у апеляційній скарзі.

З урахуванням наведеного, твердження апелянта про не взяття до уваги судом першої інстанції зазначених обставин є безпідставними, в результаті чого відхиляються судовою колегією.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (RYABYKH v. RUSSIA, №52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються з матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи ґрунтуються на доказах, які не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в силу вимог законодавства та зводяться до незгоди з висновками суду за особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 березня 2022 року.

Головуючий

Судді: