Справа № 755/5353/22
Провадження № 2-о/191/84/22
У Х В А Л А

іменем України

18 серпня 2022 року м. Синельникове

Суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Порошина О.О., розглянувши матеріали за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

До суду за підсудністю з Дніпровського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1)наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Частиною 7 ст. 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Правила альтернативної підсудності та/або виключної підсудності згідно ст.ст. 28, 30 ЦПК України не регулюють питання визначення підсудності по такій категорії справ за заявами про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини (ст.33 Конституції України) та особистим немайновим правом, що охороняється законодавством. Дієздатна особа на свій розсуд обирає місце проживання. Визначення місця проживання має суттєве знач`ення для забезпечення правової охорони прав і інтересів суб`єктів цивільних відносин, оскільки з ним пов`язується загальна презумпція про те, що особа знаходиться в даному місці проживання, хоча в кожний конкретний момент вона може знаходитись і в іншому місці. На цю адресу направляється і офіційне листування.

Під місцем постійного проживання розуміється те місце, де громадянин розмістився в силу життєвих обставин. Під місцем переважного проживання розуміється місце, в якому особа перебуває більше часу, ніж в інших місцях, наприклад у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків. Під тимчасовим місцем проживання розуміється місце перебування особи під час відпустки, відрядження тощо. ЦК визначено, що фізична особа може мати невизначену кількість місць проживання.

В своїй заяві заявник ОСОБА_1 зазначає, що він фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження цьому надав відповідний акт про фактичне місце проживання від 01.11.2019 року, складений майстром технічної дільниці ОСОБА_2 та затверджений начальником ЖЕД-409 (а.с.48). Також, заявник зазначає, що до збройного конфлікту внаслідок Російської агресії та у зв`язку з цим і втратою паспорту був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Також з наданих до заяви доказів, вбачається, що у всіх листуваннях з органами влади заявник зазначає місце проживання: АДРЕСА_1 .

Крім того, заявник у своїй заяві зазначає, що з метою захисту своїх порушених прав, які полягають у тому, що він не має змоги отримати статус внутрішньо переміщеної особи і отримання соціального захисту із зазначенням справжніх причин його переселення оскільки у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи йому було відмовлено, так як не доведено факт проживання заявника на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення. (а.с.66).

Вказана справа була направлена до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області за підсудністю на підставі ухвали судді від 30.06.2022 року з посиланням на те, що з матеріалів заяви та копій долучених до неї документів убачається, що адресою реєстрації заявника є: АДРЕСА_2 , проте із долученої до заяви копії паспорта та копії довідки про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру відомості про місце реєстрації відсутні (а.с.58). Також в вищезазначеній ухвалі суд зазначив, що до матеріалів заяви не долучено жодного офіційного документу на підтвердження фактичного місця проживання заявника за адресою у Дніпровському районі м.Києва, однак додатки до заяви містять акт про фактичне місце проживання від 01.11.2019 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються, але, доказів підсудності справи Синельниківському міськрайонному суду Дніпропетровської області матеріали заяви не містять.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення слід передати на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 31, 316ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення передати за підсудністю на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Роз`яснити учасникам справи, що передача справи, з підстав зазначених вище в ухвалі, здійснюється не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження ухвали суду, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О. О. Порошина