ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/125/21
провадження № 2/753/1917/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Котвицького В.Л.

за участю:

секретаря судового засідання: Яценка Ю.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд:

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 : легковий автомобіль марки "TOYOTA", д.н.з. НОМЕР_1 , нежитлове приміщення, офіс - приміщення 414, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення, офіс - приміщення 416, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення, офіс - приміщення 505, що знаходиться за в будинку АДРЕСА_1 , що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя;

- визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині вказаного майна.

Свої вимоги мотивує тим, що 16.06.2007 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва за актовим записом № 470. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_4 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.10.2020 шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто за спільні кошти зазначене рухоме та нерухоме майно.

Оскільки, вказане майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому, на думку позивача, вона має намір поділити зазначене майно, шляхом визначення за позивачем 1/2 частки на зазначене майно, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд позов задовольнити.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.02.2021 у справі відкрито загальне позовне провадження та надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.01.2022 підготовче засідання закрито, призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання позивач та її представник не з`явились, були належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи, разом з тим від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги сторона позивача підтримує у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач та його представник позовних вимог не визнали, заперечували проти їх задоволення з підстав викладених у відзиві.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 , показав суду, що він є братом відповідача, а також був у дружніх відносинах з позивачем. Зазначив, що брав у відповідача грошові кошти у сумі 277 000,00 доларів США на купівлю квартири. Зазначені кошти відповідач давав свідку до реєстрації шлюбу з позивачем.

Заслухавши відповідача та його представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази .

З огляду на наведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом встановлено, що 16.06.2007 сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №470, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. У період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_4 .

Доказів розірвання шлюбу суду не надано, однак вказаний факт сторонами не оспорюється.

Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто за спільні кошти наступне майно:

- легковий автомобіль марки "TOYOTA HIGHLANDER", тип транспортного засобу: загальний легковий УН1ВЕРСАЛ-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 ;

- нежитлове приміщення 414, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення 416, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення 505, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як вказує Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 16.12.2015 у справі №6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до п.3 ч.1ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначив відповідач, 21.11.2005, тобто майже за два роки до укладення шлюбу із позивачем, відповідач позичив грошові кошти в сумі еквівалентній 277 228,00 доларів США своєму товаришу ОСОБА_5 , про що останній склав розписку зі змісту якої вбачається, що борг повинен бути повернутий в повному обсязі через 10 років, тобто не пізніше 21.11.2015.

Частину боргу в сумі еквівалентній 45 000,00 доларам СІНА ОСОБА_5 на прохання відповідача повернув 04.05.2011, за ці грошові кошти відповідачем був придбаний легковий автомобіль марки "TOYOTA HIGHLANDER", тип транспортного засобу: загальний легковий УН1ВЕРСАЛ-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , а тому він є особистою тною власністю Відповідача.

Залишок боргу за договором позики в сумі еквівалентній 232 228,00 доларам США, ОСОБА_5 повернув відповідачу 06.11.2012. Завдяки цим коштам відповідач зміг придбати нежитлові приміщення №414, №416 та №505, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та які є предметом позову.

Зазначені обставини, зокрема щодо одержання грошових коштів, були підтвердженні допитаним у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 та наданим до суду договором позики від 21.11.2005, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також письмовими розписками відповідача про одержання від ОСОБА_5 грошових коштів у погашення боргу.

Враховуючи викладене та те, що в судовому засіданні відповідачем було доведено, що спірний автомобіль та нежитлові приміщення були придбані ним за його особисті кошти, а позивачем навпаки не надано жодного доказу щодо придбання спірного майна за спільні кошти подружжя, суд приходить до висновку що спірне майно не є спільним майном подружжя, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 81, 82, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Дарницький районний суд м. Києва. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлений 15.07.2022.

Суддя В.Л. Котвицький