ПОСТАНОВА

Іменем України

25 серпня 2022 року м. Кропивницький

справа № 405/9031/21

провадження № 22-ц/4809/766/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Карпенка О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Центральноукраїнський національний технічний університет, розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Центральноукраїнського національного технічного університету на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2022 року, у складі судді Шевченко І.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Центральноукраїнського національного технічного університету про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

В обґрунтування позову зазначала, що з 20 серпня 1990 року вона працює в Центральноукраїнському національному технічному університеті. 1 жовтня 1995 року її було переведено на посаду техніка І категорії.

Вказувала, що у жовтні-листопаді 2021 року відповідач грубо порушив її конституційне право на роботу, яке полягало в тому, що у неї на роботі постійно незаконно вимагали медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмежували її права як працівника щодо повноцінної роботи.

29 листопада 2021 року відповідачем було видано наказ №328-К «Про відсторонення від роботи працівника», яким її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з тим, що окремим працівникам університету лікарями видані довідки щодо протипоказань до вакцинації від COVID-19 не відповідають встановленої МОЗ України форми №028-1/0, затвердженої наказом від 02.11.2021 №2394, керуючись наказом по ЦНТУ від 05.11.2021 №303-К.

Вважає наказ ректора Центральноукраїнського національного технічного університету від 05.11.2021 №303-К «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників» видано з посиланням на вимоги основ законодавства України «Про охорону здоров`я» №8202 -XII від 19.11.1992, ст.46 КзПП, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-111, наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, п.42-6 Постанови Кабінету Міністрів «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненою короно вірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236, з урахуванням приписів, викладених в наказі по ЦНТУ від 04.11.2021 № 179-05.

Звертала увагу, що її прізвище відсутнє в переліку відсторонених від роботи працівників університету згідно з додатку №1 Наказу по ЦНТУ від 05.11.2021 №303-К «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників».

Враховуючи вказане, вважає оскаржуваний наказ від 29.11.2021 №328-К «Про відсторонення від роботи працівника» та наказ від 05.11.2021 №303-К «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників» відповідно до яких її було відсторонено від роботи, незаконними, так як наказ МОЗ ще не набув чинності на момент винесення наказу від 05.11.2021 №303-К «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників».

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ректора Центральноукраїнського національного технічного університету від 29.11.2021 р. №328-К «Про відсторонення від роботи працівника» та стягнути з Центральноукраїнського національного технічного університету на її користь заробітну плату, яка була незаконно не нарахована та не виплачена за час з моменту незаконного відсторонення від роботи до дати ухвалення рішення у справі.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ректора Центральноукраїнського національного технічного університету від 29.11.2021 року № 328-К «Про відсторонення від роботи працівника».

Стягнуто з Центральноукраїнського національного технічного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 999,73 грн.

З урахуванням ухвали від 25.05.2022 про виправлення описки, стягнуто з Центральноукраїнського національного технічного університету на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, Центральноукраїнський національний технічний університет, інтереси якого представляє Цехмістер Є.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема представник відповідача в апеляційній скарзі зазначав, що накази по ЦНТУ від 05.11.2021 № 303-К та від 29.11.2021 № 328-К видані відповідно до ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом 8АІ18-СоУ-2» від 09.12.2020 № 1236 зі змінами і доповненнями.

Вважає, що відсторонення позивачки від роботи було здійснено з дотриманням вимог законодавства, оскільки вона є працівником закладу вищої освіти, яким є ЦНТУ, нею не було надано відомостей про отримання профілактичного щеплення проти СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до проведення такого щеплення затвердженої форми 028-1/о.

Вказує, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а також стягнути з позивача судові витрати.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

20.08.1990 згідно запису № 11 в трудовій книжці позивач прийнята на роботу в Кіровоградський інститут сільськогосподарського машинобудування, який в подальшому було переіменовано в Центральноукраїнський національний технічний університет, 1 жовтня 1995 року її переведено на посаду техніка І категорії, що підтверджується записом у трудовій книжці № 12.

Наказом від 29 листопада 2021 року № 328-К «Про відсторонення від роботи працівника» ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з тим, що окремим працівникам університету лікарями видані довідки щодо протипоказань до вакцинації від COVID-19 не відповідають встановленої МОЗ України форми №028-1/0, затвердженої наказом від 02.11.2021 № 2394, керуючись наказом по ЦНТУ від 05.11.2021 р. №303-К (про відсторонення від роботи невакцинованих працівників).

При цьому, відповідно до довідки вих. № 943 від 07.10.2021 року, виданої КНП «ЦПМСД № 1» Амбулаторією загальної практики сімейної медицини № 5, вакцинація ОСОБА_1 відстрочена на 3-6 місяців (а.с. 12).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. ОСОБА_1 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ, що містить посилання на наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», суперечить базовим нормам національної правової системи - Конституції України, яка має найвищу юридичну силу та гарантує рівність можливостей для реалізації громадянами трудових прав, неприпустимість дискримінації, та непорушність і невідчужуваність прав та свобод.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Підставою для відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків позивача у наказі № 328-К від 29 листопада 2021 року стало посилання на те, що окремим працівникам університету лікарями видані довідки щодо протипоказань до вакцинації від COVID-19 не відповідають встановленої МОЗ України форми № 28-1/0, затвердженої наказом від 02.11.2021 № 2394.

При відстороненні ОСОБА_1 відповідач керувався наказом по ЦНТУ від 05.11.2021 №303-К «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників».

При цьому, у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Отже, із змісту ст. 12 цього Закону вбачається, що відсторонюються від виконання робіт працівники у разі, коли вони від обов`язкових профілактичних щеплень відмовилися або ухилилися саме у порядку, встановленому законом.

Згідно із частинами 1-3 ст. 12, частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ректором ЦНТУ при виданні оскаржуваного наказу не було дотримано процедури відсторонення ОСОБА_1 від роботи. Відповідачем не надано жодних доказів, що позивача було повідомлено про необхідність надання документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров?я, як і не надано доказів, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку відмовилася від цього обов`язкового профілактичного щеплення.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що про необхідність проходження вакцинації, і в які саме строки, адміністрація ВУЗу її письмово не повідомляла і про потребу такої вакцинації їй було відомо з чуток.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не пропонувалось надати своїх пояснень з приводу не проходження вакцинації.

Також, в оскаржуваному наказі не вказано причину відсторонення позивача від роботи з 29 листопада 2021 року, а як підставу видання такого наказу зазначено посилання на те, що окремим працівникам університету лікарями видані довідки щодо протипоказань до вакцинації від COVID-19 не відповідають встановленої МОЗ України форми № 28-1/0, затвердженої наказом від 02.11.2021 № 2394 та наказ по ЦНТУ від 05.11.2021 №303-К «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників» (а.с. 13).

Однак, відповідно до зазначених вище правових норм, вказана обставина не може бути законною підставою для відсторонення працівника від роботи.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, суд першої дійшов правильного висновку про визнання незаконним наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, однак помилково встановив підстави, з яких він підлягає скасуванню.

При цьому, вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, суд правильно визначив розмір та період, за який потрібно стягнути середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги судову практику із вказаних правовідносин, а саме постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №337/3087/17 від 08 лютого 22021 року №630/554/19 та від 10 березня 2021 року № 331/5291/19, оскільки у вказаних правовідносинах спір виник щодо відмови батьків від профілактичного щеплення дитини, а у даній справі стосовно визнання незаконним наказу про відсторонення позивача від роботи у зв`язку з не проходженням профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга Центральноукраїнського національного технічного університету підлягає задоволенню частково, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2022 року зміні із викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центральноукраїнського національного технічного університету задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2022 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді Л.М. Дьомич

О.Л. Карпенко