Справа № 459/1568/21 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/3302/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Шахта "Надія" на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2021 року в складі судді Новосада М.Д. в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Шахта "Надія" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

встановив:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Шахта «Надія» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, просив стягнути 75411,05 грн. заборгованості із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Вимоги обґрунтовував тим, що з 21.12.2016 по 23.11.2020 він працював у ПрАТ «Шахта «Надія». При звільненні з ним не було проведено розрахунок по заробітній платі, яка складала 75411,05 грн. Також просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерко товариства «Шахта «Надія» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 52404,26 грн. заборгованості по заробітній платі та 70000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» в користь держави 1816 грн. судового збору.

В решті вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ПрАТ «Шахта Надія», з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи, без надання належної оцінки матеріалам справи.

Стверджує, що судом першої інстанції обчислено період затримки розрахунку при звільнення з 24.11.2020 по 05.08.2021, що у сукупності становить 174 робочі дні, відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 135894,00 грн. (781,32х174).

У подальшому, з врахуванням практики Верховного Суду такий розмір було зменшено до 70000,00 грн.

Покликається на те, що суд не врахував, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідному розмірі значно перевищує розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем, який становить 52404,26 грн., крім цього тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, заборгованість по якій становить 30 415 627,88 грн.

Звертає увагу, що ПрАТ «Шахта «Надія» віднесена до неперспективних вугледобувних підприємств, погашення заборгованості по заробітній платі перед працівниками якої передбачено п. 4 постанови КМУ від 21.02.2018 № 93 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення заходів з ліквідації неперспективних вугледобувних підприємств».

Крім цього, відсутність вини відповідача щодо невиплати заборгованості підтверджується тим, що питання погашення такої винесне на рівень Верховноїх Ради України, шляхом внесення змін у Дербюджет України на 2021 рік.

Просить врахувати, що позивач був звільнений з шахти 23.11.2020 за угодою сторін, при цьому 08.12.2020 він прийнятий електрослюсарем підземним 5-го розряду з повним робочим днем у ВП «Монтажно прохідницьке управління» ДП «Львіввугілля», де працює по даний час, тобто вже з 08.12.2020 отримував дохід.

Вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 70000,00 грн, є явно завищеним та неспівмірним.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач є державним підприємством, а питання виплати заборгованості по заробітній платі перед працівниками, вирішується на рівні Верховної Ради України.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити позивачу розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

10.12.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини спірних правовідносин та судову практику, просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий суд виходив з того, що на час звільнення (23.11.2020) відповідачем не було виплачено заробітну плату позивачу за вересень, жовтень та листопад 2020 року, а також усі виплати які належали позивачу при звільненні, загальний розмір яких становив 52404,26 грн.

Оскільки станом на 05.08.2021 відповідачем не проведено розрахунку із позивачем, суд провів розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати вказаних сум станом на дату ухвалення рішення, з розрахунку 781,32 грн. (середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці, які передували звільненню) х 174 днів (кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати) = 135 894,00 грн.

Доводи відповідача про відсутність вини у невиплаті заробітної плати позивачу суд не взяв до уваги, оскільки відповідач відповідальний за неналежну організацію діяльності товариства, при цьому відсутність дофінансування з боку держави також не можна вважати поважною причиною невиплати заробітної плати, адже діяльність такого спрямована на одержання прибутку.

Вирішуючи спір суд врахував правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року, справа № 761/9584/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.03.2020, справа №569/6583/16-ц.

Відтак, врахувавши проведений обрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати по день ухвалення судового рішення у розмірі - 135 894,00 грн. та принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд стягнув з відповідача в користь позивача 70000,00 грн. середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, що не буде погіршувати матеріального становища сторін, задовольнивши позовні вимогги частково.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із статтею 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у ПрАТ «Шахта «Надія» з 21.12.2016 по 23.11.2020, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 12).

Згідно із наказом № 240-к від 23.11.2020 позивач звільнений за угодою сторін з 23.11.2020 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

У довідці ПрАТ «Шахта «Надія» № 15/677 від 18.06.2021 зазначено, що заборгованість шахти по виплаті заробітної плати на час звільнення позивача становить 52404,26 грн. Середньоденна заробітна плата становить 781,32 грн. (а.с. 31).

Також, у матеріалах справи наявна довідка ПрАТ «Шахта «Надія» про загальний розмір заборгованості по заробіній платі перед працівниками товариства (а.с. 32).

Позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою про проведення повного розрахунку по заробітній платі, з метою досудового врегулювання спору (а.с. 7).

Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Звертаючись із позовними вимогами у даній справі позивач ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до того, що під час звільнення з ним не було проведено розрахунок по заробітній платі, який просить стягнути у примусовому порядку, а також просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Подаючи відзив на позовні вимоги сторона відповідача, як і у апеляційній скарзі, просила суд виключно про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням судової практики Верховного Суду.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише відповідачем та виключно в частині зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слідуючи принципу диспозитивності та ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, колегія суддів виходить із того, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституція України).

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч. 2 ст. 116).

Зважаючи на відповідні докази наявної заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати перед позивачем, яка не була виплачена йому ні у день звільнення, ні після пред`явлення ним вимоги та навіть з часу пред`явлення відповідного позову до розгляду його по суті, порушення трудових прав працівника є очевидними, а відповідні висновки суду з такого предмету, беззаперечними.

В свою чергу, частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, які йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 ЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В зазначеній нормі також відсутнє будь-яке посилання на те, що така санкція стосується лише заробітної плати чи іншого нарахування, що входить до системи оплати праці. Така санкція застосовується у випадку невиплати будь-якої належної працівнику суми у день звільнення.

Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

При цьому, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Зокрема, потрібно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 не були виплачені належні йому суми у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Оскільки станом на 05.08.2021 відповідачем не проведено розрахунку із позивачем, суд провів розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати вказаних сум станом на дату ухвалення рішення, з розрахунку 781,32 грн. (середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці, які передували звільненню), 174 днів затримки виплати заробітної плати, що в сукупності складає 135 894,00 грн.

Наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проведений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, жодних заперечень щодо поданого позивачем розрахунку заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач суду не надав, своїх розрахунків не навів.

В свою чергу, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

У вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року (провадження №6-113цс16), і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Натомість, зменшуючи, у відповідній справі, суму середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні з 419 005,39 грн до 11 000,00 грн., Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні, 3 443,88 грн, яка встановлена судами попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, тому врахувавши очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 грн., таким чином встановивши її у трикратному розмірі більшою ніж розмір заборгованості.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення у користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції врахував усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу та дотримався справедливого і розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, оскільки стягнута в судовому порядку сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 70000,00 грн. не суттєво перевищує суму заборгованості по заробітній платі, якастановить 52404,4 грн.

Встановивши, що розрахунок з позивачем не проведений, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач має нести відповідальність за триваюче правопорушення, передбачене статтею 117 КЗпП України.

Раззом з цим, згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України наданих в п. 4 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року слідує, що встановлені статтями 228, 223КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року за № 9-рп/2013 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

В свою чергу, структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року №2614-XII "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці передбачені у розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого, до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Наведене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду зробленому у постанові від 30.01.2019 (справа № 910/4518/16) де зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, дійсно, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу, підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки до повного розрахунку за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, однак не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» та не належить до передбачених законодавством соціальних виплат в розумінні положень статті 1227 ЦК України.

Наведене дає підстави для висновку про те, що звернення в суд з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежене тримісячним строком, який визначений ст. 233 КзЗпП України, та підлягає застосуванню незалежно від заяви сторін.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

При цьому, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказані висновки відповідають правовій позиції викладеній у рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Про зазначене йдеться у постанові Верховного Суду від 25.03.2020, справа № 370/1754/15.

Як вже зазначалося вище, сторони не заперечують, що відповідач не перерахував позивачу заборгованість по заробітній платі.

Таким чином, подавши позовну заяву у травні 2021 року позивач не пропустив визначений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з відповідними вимогами.

Доводи апелянта про наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегією суддів відхиляються, як такі що спростовуються вищенаведеним.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Шахта "Надія" - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 серпня 2021 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 квітня 2022 року

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк