Постанова

Іменем України

27 липня 2022 року

м. Київ

справа № 712/6556/16-ц

провадження № 61-19461св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого

є товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа за зустрічним позовом - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Міняйло Ірина Петрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року у складі судді Пироженко В. Д.

та постанову Черкаського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Єльцова В. О., Сіренка Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого

є товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» (далі -

ТОВ «Олком-Лізинг»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1

та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву мотивовано тим, що 10 липня 2007 року між банком

та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси

у розмірі 30 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 11 % річних, строком до 09 липня 2020 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором від 10 липня 2007 року.

ОСОБА_1 допустив прострочення сплати чергових платежів, у зв`язку

із чим виникла прострочена заборгованість, яка станом на 04 квітня

2014 року становила 789 838,89 грн, що складалась із: 9 999,76 доларів США (еквівалентно 261 078,73 грн) - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 4 267,09 доларів США (еквівалентно 111 407,32 грн) - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 152,57 доларів США (еквівалентно 3 983,37 грн) - сума заборгованості по відсоткам;

1 780,19 доларів США (еквівалентно 46 478,09 грн) - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 303,00 грн - сума строкової заборгованості

по щомісячній комісії; 3 711,95 грн - сума простроченої заборгованості

по щомісячній комісії; 362 876,42 грн - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам.

Вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, сплату відсотків

та пені ОСОБА_1 не виконав.

Вимога про виконання зобов`язання згідно умов договору поруки ОСОБА_1 не виконана.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Олком-Лізинг», просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2007 року у розмірі 789 838,89 грн 89 коп.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Олком-Лізинг», третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І. П., про визнання договорів недійсними

та зобов`язання вчинити певні дії.

Зустрічний позов мотивовано тим, що станом на день укладення кредитного договору від 10 липня 2007 року товариство з обмеженою відповідальністю «Банк Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»)

як юридичну особу було припинено, а отже спірний договір кредиту було вчинено відповідачем без необхідного обсягу на те прав, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Разом із цим, на думку ОСОБА_1 , у відповідності до частини другої

статті 548 ЦК України договір поруки від 03 липня 2007 року, укладений між

ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 та договір іпотеки

від 10 липня 2007 року укладений між ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» та ним також повинні бути визнані недійсними.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними:

кредитний договір від 10 липня 2007 року № 907-ЧД, укладений між

ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ним;

договір іпотеки від 10 липня 2007 року № 907-ЧД, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ним;

договір поруки від 03 липня 2007 року № 907-ЧД, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 .

Разом із цим просив зобов`язати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І. П. виключити з державного реєстру іпотек про обтяження належної ОСОБА_1 квартири

АДРЕСА_1 , зняти заборону відчуження цього майна та виключити з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження.

Справа неодноразово переглядалась судами першої, апеляційної

та касаційної інстанцій.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2017 року у складі судді Мельник І. О. у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси

та Кредит» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено

та визнано недійсним кредитний договір від 10 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір іпотеки від 10 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Банк Фінанси

та Кредит» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір поруки від 03 липня 2007 року, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит». Виключено

з державного реєстру іпотек запис про обтяження належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , знято заборону відчуження квартири

АДРЕСА_1 та виключено з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження зазначеної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року

у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Храпка В. Д., Новікова О. М. апеляційну скаргу ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» задоволено частково. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2017 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору поруки від 03 липня 2007 року, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П., Червинської М. Є. касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2017 року,

в частині, що не скасована судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи

не містять, а позивач не надав доказів, які б вказували на неправомірність дій банку при укладенні спірного правочину. Визнання спірного кредитного договору, на думку суду касаційної інстанції, лише з підстав невірного зазначення організаційно-правової форми юридичної особи в преамбулі

та реквізитах кредитного договору не відповідає нормам законодавства України та суттєво порушує права кредитора. У зв`язку із цим, висновки судів про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, який укладений на забезпечення виконання кредитного договору із зазначених підстав не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Оскільки заміна найменування позивача не є припиненням юридичної особи, то у судів попередніх інстанцій не було жодних підстав, передбачених статтею 248 ЦК України, вважати, що довіреність видана від фінансової установи на ім`я представника, який підписав спірний правочин

є припиненою.

Разом із цим, суд касаційної інстанції не погодився із висновками судів про недоведеність банком видачі готівки позичальнику, оскільки з матеріалів справи убачається, що позичальник сплачував переодичні платежі

за оспорюваним договором, тобто визнав борг, а також укладення договору іпотеки іпотекодавцем, який не є відмінним від боржника свідчить про наявність зобов`язань за основним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого

є ТОВ «Олком-Лізинг», задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Олком-Лізинг»: 261 078,73 грн - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 111 407,32 грн - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 3 983,37 грн - сума строкової заборгованості по відсоткам; 46 478,09 грн - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 161 868,78 грн - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам та 5 923,79 грн - суму судового збору, а всього 590 740,08 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник ОСОБА_1 сплачував періодичні платежі за кредитним договором, тобто визнавав наявність боргу. Укладення договору іпотеки іпотекодавцем, який не є відмінним від боржника також свідчить про наявність зобов`язань

за основним договором.

Посилання ОСОБА_1 про те, що він не отримував суму кредиту спростовується висновком експерта, зокрема, на сторінці 10 якого зазначено, що для дослідження виписки з позичкового рахунку

№ НОМЕР_1 за період з 10 липня 2007 року по 13 березня

2015 року визначено, що з вказаного рахунку перераховані кошти 10 липня 2007 року в сумі 30 000 доларів США, кореспондуючий рахунок № НОМЕР_2 - каса відділення банку.

Банківською випискою з позичкового рахунку підтверджено погашення позичкової заборгованості за кредитом рахунку або перенесення простроченої заборгованості. Кошти на погашення кредитної заборгованості надходили з кредитового рахунку № НОМЕР_3 та поточного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 (з 13 березня 2015 року - рахунок

№ НОМЕР_5 ).

Відмовляючи в солідарному стягненні боргу з відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що за змістом договору поруки № 907-ЧД, він укладений поручителем ОСОБА_2 та банком 03 липня 2007 року, тобто до виникнення обов`язку у позичальника згідно кредитного договору від 10 липня 2007 року № 907-ЧД, що суперечить частині першій

статті 553 ЦК України.

Позовні вимоги щодо стягнення комісійної винагороди, на думку суду першої інстанції, не підлягають задоволенню, оскільки пункт 4.7 кредитного договору, яким передбачається сплата такої винагороди суперечить вимогам статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом із цим, на думку суду першої інстанції, оскільки вимоги позивача

у частині стягнення пені в розмірі 362 876, 42 грн є непропорційно великою сумою компенсації, тому підлягає до часткового задоволення. Суд першої інстанції вважав, що 161 868,78 грн буде відповідати принципу справедливості, розумності та пропорційності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що визнання спірного кредитного договору недійсним лише з підстав невірного зазначення організаційно-правової форми юридичної особи в преамбулі та реквізитах кредитного договору не відповідає нормам законодавства України та може суттєво порушувати права кредитора.

Оскільки зміна найменування позивача не є припиненням юридичної особи, тому вважати що довіреність видана від фінансової установи на ім`я представника, який підписав спірний правочин є припиненою, немає жодних підстав.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави несплачену частину судового збору у розмірі 15 291,87 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявні в матеріалах справи в своїй сукупності підтверджують факт надання банком та отримання позичальником кредитних коштів, а також наявність заборгованості ОСОБА_1 перед банком у заявленому останнім розмірі.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки визнання спірного кредитного договору недійсним лише з підстав невірного зазначення організаційно-правової форми юридичної особи в преамбулі та реквізитах кредитного договору

не відповідає нормам законодавства України та може суттєво порушувати права кредитора.

Оскільки основне зобов`язання не підлягає визнанню недійсним, тому

не підлягає визнанню недійсним і правочин щодо його забезпечення (договір іпотеки).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах та те, що судами попередніх інстанцій встановлені обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій

й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Олком-Лізинг», відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

ОСОБА_1 вважає, що банком не надано належних доказів передачі йому грошових коштів.

Ураховуючи час та порядок припинення ТОВ «Банк Фінанси та Кредит»

у державну реєстрацію ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», на думку

ОСОБА_1 , кредитний договір від 10 липня 2007 року є недійсним,

з підстав участі в його укладенні, як сторони договору, юридичної особи, яка на дату підписання цього договору була вже припинена, а підписання цього договору від імені юридичної особи її представником за довіреністю, повноваження якої вважаються припиненими з часу припинення юридичної особи, яка видала цю довіреність, є незаконними. Крім того, вважає,

що недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому договір поруки, укладений між банком

та ОСОБА_2 , а також договір іпотеки, укладений між банком

та позичальником, є недійсними.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 712/6556/16-ц

із Соснівського районного суду м. Черкаси.

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року клопотання

ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року до закінчення касаційного провадження задоволено. Зупинено виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року в частині задоволення позову

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», до закінчення касаційного провадження.

У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 вересня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справу призначено

до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 907-ЧД, відповідно до умов якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси у розмірі

30 000,00 доларів США, з оплатою по процентній ставці 11 % річних

(а. с. 7-12, т. 1).

Пунктом 2.3 кредитного договору визначено, що кредитні ресурси отримані позичальником за договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання однокімнатної квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 30,1 кв. м, житловою площею 16,5 кв. м.

Згідно із розділом 3 кредитного договору видача кредитних ресурсів за цим договором проводиться на підставі письмової заяви позичальника,

за погодженням з банком. Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 09 липня 2020 року. Погашення провадиться шляхом зарахування відповідної суми

на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісяця, у термін

до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 192,31 доларів США, згідно графіка зниження розміру заборгованості (Додаток № 1 до цього договору).

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 та 4.3 кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, по процентній ставці 11 %. Нарахування процентів здійснюється

за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту його повернення кредитних ресурсів

на позичковий рахунок. Нарахування процентів за день видачі кредитних ресурсів проводиться як за повний день, а за день повернення

не проводиться. Нарахування процентів проводиться один раз на місяць

на залишок заборгованості на позичковому рахунку позичальника за період з першого по останнє число місяця. Нарахування процентів проводиться

по методу «факт»/360 за кожен день користування кредитними ресурсами. Позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця у строк до 10 числа кожного місяця, згідно графіка зниження розміру заборгованості (Додаток № 1 до цього договору). У строк до 10 числа кожного місяця сплачуються проценти нараховані на попередній календарний місяць. Проценти сплачуються шляхом зарахування відповідної суми на рахунок процентів № НОМЕР_3.

Згідно із пунктом 5.1 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором є застава нерухомості (іпотека): однокімнатної квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 30,1 кв. м, житловою площею 16,5 кв. м.

10 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 907-ЧД, відповідно до умов якого іпотекодавець ( ОСОБА_1 ) передає в заставу (іпотеку) іпотекодержателю (ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит») нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира складається із 1 (однієї) кімнати, має загальну площу 30,1 кв. м, і жилу площу 16,5 кв. м. Вказана квартира передається в іпотеку як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором від 10 липня 2007 року № 907-ЧД на суму 30 000,00 доларів США, строком до 09 липня 2020 року, а також сплати процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 11 % річних, а також комісійної винагороди за кредитним договором, неустойки за цим договором або кредитним договором, ураховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за кредитним договором, відшкодування витрат

по зверненню стягнення на предмет іпотеки у повному обсязі (у тому числі витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог (а. с. 103, т. 1).

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 10 липня 2007 року № 907-ЧД, 03 липня 2007 року між банком, ОСОБА_1 (боржник) і ОСОБА_2 (поручитель) укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором від 10 липня 2007 року № 907-ЧД, укладеним між кредитором та боржником, відповідно до якого боржникові наданий кредит у розмірі 30 000,00 грн, зі сплатою 11 % річних

(а. с. 31, 32, т. 1).

ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало кредит, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій, відповідно до яких ОСОБА_1 здійснював погашення заборгованості за кредитним договором від 10 липня 2007 року № 907-ЧД, договором іпотеки, де у пункті 4 зазначено про забезпечення повернення виданих за кредитним договором від 10 липня 2007 року

№ 907-ЧД 30 000,00 доларів США.

ОСОБА_1 порушив умови договору, оскільки не здійснював платежі

у порядку визначеному договором, внаслідок чого виникла заборгованість, станом на 04 квітня 2016 року складала 789 838,89 грн, із яких:

9 999,76 доларів США (еквівалентно 261 078,73 грн) - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 4 267,09 доларів США (еквівалентно 111 407,32 грн) - сума простроченої заборгованості

по основному боргу кредиту; 152,57 доларів США (еквівалентно 3 983,37 грн) - сума заборгованості по відсоткам; 1 780,19 доларів США (еквівалентно 46 478,09 грн) - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 303,00 грн - сума строкової заборгованості по щомісячній комісії; 3 711,95 грн - сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії; 362 876,42 грн - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам (а. с. 13-28, т. 1).

Наданий банком розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідає умовам укладеного кредитного договору

та наданим боржником розрахунковим документам, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової економічної експертизи від 27 травня 2020 року № 2492/19-23/592-594/20-23

(а. с.12-32, т. 5).

Згідно із пунктом1.3 статуту ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» нова редакція, затверджена загальними зборами акціонерів протокол від 02 вересня

2009 року № 4, відкрите акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» створене шляхом перетворення Банку «Фінанси та Кредит», товариство

з обмеженою відповідальністю у відкрите акціонерне товариство згідно

із рішенням загальних зборів учасників Банку «Фінанси та Кредит», товариство з обмеженою відповідальністю (протокол від 15 грудня 2006 року № 3) і рішенням установчих зборів банку (протокол від 12 квітня 2007 року

№ 1). ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є правонаступником щодо всіх прав

та зобов`язань ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», Банку «Фінанси та Кредит», товариство з обмеженою відповідальністю (а. с. 176-184, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено,

що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми правау подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,

а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено

у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням),

то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася,

та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні

у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог

статей 12, 81, 89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те,

що позичальник неналежним чином виконував умови спірного кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню.

Згідно із частиною першою статті 80 ЦК України юридичною особою

є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Статтею 108 ЦК України встановлено, що перетворенням юридичної особи

є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи.

Згідно із частиною першою статті 90 ЦК України (у редакції, що діяла

на момент виникнення правовідносин) юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) господарським товариством є юридична особа, статутний (складений)капітал якої поділений на частки між учасниками.

До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства

з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (у редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) реорганізація банку - це злиття, приєднання, виділення, поділ банку, перетворення його організаційно-правової форми, наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов`язків правонаступникам.

Стаття 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції чинній на час виникнення правовідносин, регламентує способи реорганізації банку.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що такі способи реорганізації

як злиття, приєднання, поділ є в тому числі припиненням діяльності банку, про що прямо зазначено в законі, а такий спосіб реорганізації

як перетворення не передбачає припинення юридичної особи.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що у позивача мало місце реорганізація шляхом перетворення його організаційно-правової форми, дійшов правильного висновку про те,

що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є правонаступником ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит».

При цьому суд правильно вважав, що доводи про визнання спірного кредитного договору недійсним лише з підстав невірного зазначення організаційно-правової форми юридичної особи в преамбулі та реквізитах кредитного договору є необґрунтованими й такими, що не узгоджується

з нормам законодавства України щодо підстав визнання угод недійсними,

не свідчать про наявність підстав визнання угод недійсними та не свідчать про порушення прав заявника при укладенні спірних угод.

Разом із цим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що не підлягає визнанню недійсним правочин щодо його забезпечення (договір іпотеки), оскільки основне зобов`язання не підлягає визнанню недійсним.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального

й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року

у справі № 916/3156/17 та Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі

№ 820/5348/17, на які заявник посилався у касаційній скарзі,

є необґрунтованими, а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що кредитний договір

від 10 липня 2007 року є недійсним, з підстав участі в його укладенні,

як сторони договору, юридичної особи, яка на дату підписання цього договору була вже припинена, а підписання цього договору від імені юридичної особи її представником за довіреністю, повноваження якої вважаються припиненими з часу припинення юридичної особи, яка видала цю довіреність, є незаконними. Крім того, вважає, що недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення,

а тому договір поруки, укладений між банком та ОСОБА_2 , а також договір іпотеки, укладений між банком та позичальником, є недійсними, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується

на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах

не заслуговують на увагу. З урахуванням установлених у цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального або порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою

до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо поновлення виконання постанови

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року було зупинено виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси

від 28 серпня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду

від 03 грудня 2020 року в частині задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси

та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»,

до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року

та постанову Черкаського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси

від 28 серпня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду

від 03 грудня 2020 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси

та Кредит».

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович