Провадження № 22-ц/802/507/22 Категорія: Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Черняк О.В.,

позивача ОСОБА_1 , та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем ОСОБА_1 25 січня 2014 року зареєстровано шлюб, про що внесено актовий запис № 64. Від даного ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_4 .. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя було набуто нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 108,3 кв.м. та земельна ділянка площею 0, 12 га, кадастровий номер :01:001:0627. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки № 144261 від 08.04.2015 року було придбано за спільні кошти земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , на якій в подальшому спільно було побудовано житловий будинок площею 108.3 кв.м., право власності на дане майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 . Зазначає, що через місяць після купівлі земельної ділянки позивачем було продано належну їй на праві особистої приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 360000 гривень, що еквівалентно 18000 доларів США і ці кошти були використані на будівництво будинку. Таким чином, вказує, що внесла більшу частину коштів на будівництво будинку, а саме 2/3 його частин. Крім того, зазначає, що вона під час перебування у шлюбі працювала на різних роботах та заробляла для сім`ї кошти. Разом з тим, позивач вказує, що самостійно виховує і утримує спільну з відповідачем доньку.

Враховуючи наведене, з посиланням на вимоги ст. 69, 70, 71 СК України, ст. 356, 357, 368, 372 ЦК України, позивач просить визначити за нею право власності на 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 108,3 кв.м. та 3/4 частин земельної ділянки площею 0, 12 га, кадастровий номер :01:001:0627, у спільному майні подружжя, відступивши від рівності часток.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Ухвалено в порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер :01:001:0627.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4052 гривні 85 копійок.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2014 року. Шлюб розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 грудня 2021 року. Від спільного подружнього життя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_5 .

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 8 квітня 2015 року та посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В., ОСОБА_1 придбав земельну ділянку площею 0, 12 га, кадастровий номер :01:001:0627, за адресою с. Прилуцьке Ківерцівського району Волинської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На вказаній земельній ділянці було збудовано житловий будинок площею 108,3 кв.м, який введено в експлуатацію на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 01.12.2015 року та зареєстровано право власності на даний об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 18, за ОСОБА_1 .

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Звертаючи до суду з даним позовом позивач вказувала, що її частка у спірному майні має бути збільшена з підстав того, що на будівництво будинку нею були внесені значні грошові кошти, які вона отримала від реалізації квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності. Також обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_6 вказувала про те, що спільна дитина проживає разом з нею та фактично перебуває на її утриманні, а ті кошти, які надаються ОСОБА_6 є недостатніми для належного утримання доньки.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Оцінивши надані докази та заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що земельна ділянка та житловий будинок були набуті ОСОБА_1 , та ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак підлягають поділу у рівних частках між ними. При цьому суд підставно зазначив, що подружжя мало спільний бюджет на час придбання даного майна, будівництво будинку здійснювалось за спільні кошти, домовленості про відступлення від рівності часток у спільній власності між ними не було.

Твердження позивача про те, що виручені від реалізації належної їй на праві особистої власності квартири в розмірі 360000 гривень були використані на будівництво будинку є бездоказовими. Так, ОСОБА_1 не надала жодних письмових доказів, щодо купівлі будівельних матеріалів, оплати робіт за вказані кошти. Матеріали справи не містять жодних письмових доказів щодо того, які кошти витрачались на будівництво будинку в АДРЕСА_1 .

Суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_7 , яка будучи матір`ю позивача, є особою, яка заінтересована у підтвердженні позиції дочки щодо використання коштів виручених від реалізації квартири.

Письмові пояснення ОСОБА_8 в розумінні ст. 76 ЦПК України не є показами свідка та належним доказом, який би підтвердив внесення позивачем 15000 доларів США, як особистих коштів, на будівництво спірного будинку. Окрім того, твердження ОСОБА_8 про те, що кошти, які передавались ОСОБА_9 на будівництво є її особистими, зроблені саме зі слів останньої.

Надаючи докази про розмір офіційних прибутків відповідача, які за словами позивача, є незначними ОСОБА_10 не надала доказів про прибутки та доходи, які нею отримувались за період спільного життя. При тому, що судом згідно пояснення позивача встановлено, що за період спільного подружнього життя сторонами окрім майна, яке є предметом даного спору набувалось і інше майно. В свою чергу в судовому засіданні відповідач вказував, що на придбання спірного майна його матір`ю, яка працює за межами України, надавались значні кошти. Відтак є недоведеними та необґрунтованими твердження позивача про необхідність відступу від рівності часток у спільному майні подружжя, при відсутності належних та допустимих доказів, які б свідчили про внесення коштів кожним із подружжя в придбання спірного майна та походження таких коштів .

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дітей з позивачем та не сплата належним чином присуджених аліментів, з огляду на встановлені обставини та положення статті 70 СК України, самі по собі не є підставами для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, позивач не довела.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм правильну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.

Твердження апелянта про наявність в судовому рішенні не закінчених речень та проставляння суддею п`яти крапок, свідчать про описки, що допущені судом під час виготовлення судового рішення та які можуть бути виправлені в порядку передбаченому ст. 269 ЦПК України.

Порушення суддею строків прийняття відзиву на позовну заяву не є тими порушеннями норм процесуального права, що можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий- суддя:

Судді: