ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4427/22 Справа № 206/5055/21 Категорія 27 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю

суддів: Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2022 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 03 листопада 2008 року.

ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

На підставі поданої заяви їй надано платіжні картки № НОМЕР_1 на яку встановлено кредитний ліміт у розмірі 4 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості та № 060982 зі строком дії обох карток до листопада 2010 року.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 30 вересня 2021 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 247,00 грн., з яких: 3 931,19 грн. заборгованість за тілом кредиту; 7 315,81 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, яку АТ КБ ПриватБанк просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявної у відповідача заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами за користування кредитними коштами, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк»звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив усіх фактичних обставин справи та доводів позивача щодо наявності заборгованості та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи. Також судом залишено поза увагою той факт, що відповідач визнала укладення кредитного договору та погодилася з його умовами, вчинивши дії спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості, тому наявні підстави для задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 листопада 2008 року відповідачем було підписано анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка разом з пам`яткою клієнта, Тарифами, Умовами та правилами надання банківських послуг складає договір про надання банківських послуг.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки встановлено кредитний ліміт у розмірі 4000,00 грн.

На підтвердження позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого заборгованість станом на 30 вересня 2021 року складає 11 247,00 грн., з яких: 3 931,19 грн. заборгованість за тілом кредиту; 7 315,81 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявної у відповідача заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами за користування кредитними коштами.

Погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, з огляду на наступне.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам нарахованим за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

На підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію заяви від 03 листопада 2008 року, відповідно до якої ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Вказана заява містить розмір бажаного кредитного ліміту у розмірі 4 000,00 грн. та базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 30 % річних (2,5 % на місяць) із розрахунку 360 днів на рік, зі строком дії кредитної карти два роки.

ОСОБА_1 надано кредитні картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 зі строком дії обох карток до листопада 2010 року.

З наданої банком виписки вбачається, що ОСОБА_1 користувалася наданими кредитними коштами, частково вносила грошові кошти на картковий рахунок, тому наявні підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Згідно з приведеним банком розрахунком заборгованості за договором, станом на 30 вересня 2021 року існує заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3 931,19 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 931,19 грн.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, в якому зазначено, що строк кредитування за картковими рахунками встановлюється строком дії картки, тому враховуючи, що строк дії карток закінчився у листопаді 2010 року, суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом за відсотковою ставкою 2,5 % на місяць (річною 30 %) у розмірі 2 711,91 грн.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув, помилково встановив, що вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом є необгрунтованими у повному обсязі, не взяв до уваги, що сторони письмово погодили умови кредитування щодо сплати процентів, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, слід змінити розподіл судових витрат, та стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій пропорційно розміру задоволених позовних вимог (45,6%) у розмірі 2 587,80 грн. (2270 грн. + 3405 грн.) х 3,85%).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3 931,19 грн., проценти за користування кредитом у розмірі 2 711,91 грн., а всього 6 643, 10 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 587,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова