Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Зарева Н.І., за участю:

секретаря судового засідання - Віраг Е.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовною заявою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , до

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору - Центру надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради, адреса: м. Ужгород, пл. Поштова, 3,

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовною заявою до ОСОБА_5 , в якій просять усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_3 та зобов`язати Центр з надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_5 зареєстрована у даній квартирі, але не проживає там з серпня 2018 року, забрала усі свої речі та проживає у свого чоловіка в с. Сюрте Ужгородського району Закарпатської області до теперішнього часу. Реєстрація відповідачки в їхній квартирі порушує їхнє право власності, вони позбавлені можливості вільно користуватись та розпоряджатись належним їм майном на власний розсуд, зокрема, не можуть оформити субсидії, зареєструвати родича.

П`ятого квітня 2022 року представник позивачів подала заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою позивачі просять усунити перешкоди у користуванні належною їм квартирою АДРЕСА_3 шляхом визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такою що втратила право користування житлом за вказаною вище адресою.

У судове засідання позивачі не з`явилися, однак їх представник подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за їх відсутності, зазначив, що уточнені позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі в разі неявки відповідача не заперечують.

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за її відсутності не подала. Третя особа в судове засідання не з`явилася, хоча про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечив, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд розглянув справу заочно.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

Квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 18.12.2008, на праві спільної часткової власності станом на грудень 2008 року належала ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (по 1/5 частки на кожну особу), про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода" Ужгородської міської ради Закарпатсьокї області за № 21316966 від 18.12.2008.

Сімнадцятого березня 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, згідно з умовами якого ОСОБА_3 прийняла у власність від ОСОБА_5 1/5 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначену частку нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_3 17 березня 2018 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 117422952.

Тринадцятого травня 2020 року державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівкою А.В. видане свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем належної ОСОБА_8 1/5 частини квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 є її донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Право власності на зазначену частку нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_2 13.05.2020, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 208814008.

Станом на 22.09.2021, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить довідка про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні осіб відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 22.09.2021 за № 5914/18-21.

Як вбачається з позовної заяви, відповідачка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за вказаною адресою з серпня 2018 року не проживає, у зв`язку з переїздом до чоловіка і на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Факт реєстрації відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 , створює для позивачів, яким на праві власності належить квартира за вказаною адресою, перешкоди у реалізації їх права вланості в повній мірі.

Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з статтею 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 Житлового кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Таким чином, право члена сім`ї власника житла, який не є його співвласником, на користування цим житлом обумовлено наявністю сімейних відносин із власником, і спільним із ним проживанням у ньому.

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ст. 64 ЖК України, до членів сімї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідачка не проживає у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , протягом тривалого часу, а саме з серпня 2018 року, та не є ні власником, ні співвласником житлового приміщення, не є членом сім`ї власників, разом з ним не проживає, спільного господарства не веде. Доказів на спростування фактів щодо тривалого непроживання за вказаною вище адресою без поважних причин відповідачка не надала, як і не надала доказів на підтвердження укладення будь-яких договорів, на підставі яких за нею зберігалося б право користування вказаним помешканням. Таких доказів також не здобуто судом під час розгляду справи. Жодних обставин на підтвердження існування підстав, за якими б за відповідачкою зберігалось право користування жилим приміщенням, судом в ході розгляду справи не встановлено.

На підставі наведеного, суд прийшов до переконання, що позовна заява обгрунтована та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, приймаючи до уваги висновок суду про задоволення позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право на житло, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачів підлягає стягненню також судовий збір, сплачений останніми при подачі позовної заяви в розмірі 908,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 319, 383, 391, 405, 406 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 82, 141, 200, 206, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Позовну заяву задовольнити.

2. Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного

заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Н.І. Зарева