Провадження № 2/760/7721/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.06.2022 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю: секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.;

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 11.03.2021),

відповідача - Нечваль Я.В. (ордер від 12.08.2021);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса листування: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 /далі - ОСОБА_3 / (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ), треті особи: ОСОБА_4 /далі - ОСОБА_4 / (РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 /далі - ОСОБА_5 / (адреса: АДРЕСА_4 ), Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) /далі - Управління/ (адреса: 01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-Д), про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

05.05.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 29.04.2021, за підписом позивача, в якій вона просить:

- визнати недійсним свідоцтво від 25.05.2017 про право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_3 ;

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20585954, що був внесений на підставі свідоцтва від 25.05.2017 про право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_3 про реєстрацію права власності на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 за ОСОБА_3 ;

- визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно, а саме на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Відповідну позовну заяву фактично передано судді по реєстру 17.05.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24.05.2021 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 06.09.2021. Крім того вказаною ухвалою, у Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори (вул. Волинська, 6, м. Київ, 03087) витребувано належним чином засвідчену копію спадкової справи № 568/2016, яка була заведена після смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.09.2021 підготовче засідання відкладено на 18.10.2021. Повторно витребувано належним чином засвідчену копію зазначеної спадкової справи.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18.10.2021 підготовче засідання було перенесено на 23.11.2021 у зв`язку з ненадходженням спадкової справи.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23.11.2021 закрито підготовче провадження у справі, яку було призначено до розгляду по суті на 03.03.2022.

03.03.2022 судове засідання було перенесено на 21.06.2022.

У судове засідання, призначене на 21.06.2022 з`явились представники позивача та відповідача, які наполягали на доводах та вимогах, викладених в письмових заявах, поданих до суду.

Обґрунтування позову

В позовній заяві, зокрема, вказується, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивачки, ОСОБА_6 у віці 70 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

При цьому, звертається увага на те, що ОСОБА_6 була оголошена померлою на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц з моменту набрання законної сили цим рішенням суду, тобто з 26.04.2016.

Зауважується, що після її смерті відкрилася спадщина, та позивачка є єдиною спадкоємицею за правом представлення після смерті ОСОБА_6 , заповіт померла не складала.

Зазначається, що факт родинних відносин зі спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_5 від 31.03.2021, свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_6 від 08.09.1984, витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 133 Сімейного кодексу України.

Позивачка стверджує, що її мати, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , доводилась рідною донькою ОСОБА_6 , її бабусі, тому вона вважає, що до неї як до внучки переходить за правом представлення та частина спадщини, яка належала б її матері на час відкриття спадщини, якби вона була жива.

Вказує, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 1/4 частину будинку АДРЕСА_5 (спадкова справа № 568/2016). Спадкове майно належало ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом НВХ 071446 від 13.07.1992.

Позивачка зауважує, що нею у встановлений законом шестимісячний строк не було подано заяву про прийняття спадщини, оскільки про наявність рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц їй стало відомо лише 10.03.2021.

Так, вказує, що ознайомившись з даним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц їй стало відомо, що її бабуся ( ОСОБА_6 ) була оголошена померлою в цивільній справі за заявою відповідача, ОСОБА_3 , та за участі заінтересованої особи ОСОБА_5 . При цьому звертає увагу на те, що ні вона, ні інші заінтересовані особи участі у даній справі не брали, про наявність рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц станом на 26.04.2016 їй відомо не було, а тому звернутися із заявою про прийняття спадщини в межах шести місяців вона не могла.

Разом з тим, наголошується, що на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц ОСОБА_3 отримав свідоцтво про смерть ОСОБА_6 , написав заяву до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини та 25.05.2017 отримав свідоцтво про право на спадщину та зареєстрував за собою право власності на спадкове майно, а саме на ј частину будинку АДРЕСА_5 .

Водночас позивач зауважує на тому, що ОСОБА_3 нікого не повідомляв про смерть ОСОБА_6 , а також в межах спадкової справи у своїй заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину зазначив, що він є єдиним спадкоємцем після її ( ОСОБА_6 ) смерті, що доводиться йому ( ОСОБА_3 ) тіткою, а позивачу ( ОСОБА_2 ) бабусею.

Позивачка вважає, що зроблено це було свідомо, з метою заволодіння спадковим майном одноосібно та позбавлення її та інших спадкоємців права на спадкування за законом.

Доказами недобросовісної поведінки ОСОБА_3 позивачка вважає те, що йому було відомо про наявність інших спадкоємців, з якими він перебуває у родинних відносинах, проживає в одному будинку та бачиться щодня а також спільно з ними на праві часткової власності володіє будинком по АДРЕСА_5 .

Так, позивачка вказує, що крім неї, спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 , є ОСОБА_5 , заінтересована особа у справі про визнання спадкодавця померлим, та доводиться їй рідним братом та дядьком для ОСОБА_3 .

Також зазначає, що ще одним спадкоємцем є ОСОБА_4 , що доводиться двоюрідним братом ОСОБА_3 та племінником ОСОБА_6 .

При цьому позивачка зауважує, що відповідач про наявність судового процесу про оголошення ОСОБА_6 померлою ні її, ні інших спадкоємців не повідомляв, до участі у справі у якості заінтересованих осіб свідомо не залучав, про існування рішення Солом`янського районного суду про оголошення ОСОБА_6 померлою не інформував, інформацію про відкриття спадщини та наявність спадкової справи № 568/2016 заведеної після смерті ОСОБА_6 приховав, у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину зазначив, що інших спадкоємців, передбачених законом немає.

Позивачка стверджує, що така недобросовісна поведінка відповідача по відношенню до спадкоємців, зокрема до неї, позбавила її права прийняти спадщину, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати за собою право власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частину будинку по АДРЕСА_5 , чим порушено її права, як спадкоємця щодо отримання спадщини.

Разом з тим, зазначає, що про смерть моєї бабусі їй стало відомо від її дядька ОСОБА_4 , лише 10.03.2021, після ознайомлення мене з рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016, якому, в свою чергу, про відкриття спадщини стало відомо 03.03.2021 після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та ознайомлення з матеріалами спадкової справи № 568/2016 та отримання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц.

Позивачка вказує, що з метою реалізації свого права на спадкування 19.03.2021 вона звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, проте 24.03.2021 нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою Аллою Олександрівною винесено постанову № 1389/02- 31 про відмову їй, ОСОБА_2 , у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Нотаріус в постанові зазначила, що видати свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 немає можливості з наступних причин:

-після смерті ОСОБА_6 була заведена спадкова справа № 568/2016 за заявою її племінника, ОСОБА_3 , спадкоємця п`ятої черги згідно ст. 1265 ЦК України, батько якого, рідний брат померлої, ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

-у встановлений законом 6-ти місячний термін для прийняття спадщини більше ніхто із спадкоємців, в тому числі і гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_2 до нотаріальної контори не звертались;

-гр. ОСОБА_3 у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину від 25.05.2017 зазначив, що інших спадкоємців, передбачених законом немає, тому 25.05.2017 року після смерті ОСОБА_6 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я її племінника, ОСОБА_3 .

Позивачка стверджує, що саме її необізнаність про наявність рішення суду про оголошення ОСОБА_6 померлою, приховування з боку ОСОБА_3 факту винесення рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц про визнання її померлою, зумовило порушення прав позивачки, як спадкоємця, позбавило її можливості отримати у спадщину за правом представлення 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та призвело до набуття спадкового майна та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом особою, яка не мала права на спадкування.

Позивачка наголошує, що зважаючи на те, що вона є онукою спадкодавця та має право на спадкування за правом представлення, у відповідача відсутня будь-яка законна можливість набути право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 .

Правова позиція відповідача

13.08.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просить суд:

- у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовити повністю;

- застосувати наслідки спливу строків позовної давності.

В обґрунтування своїх вимог відповідачем у відзиві звертається увага, зокрема, на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту

Так, відповідач зауважує на тому, що нормами чинного законодавства передбачено чіткий алгоритм дій спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, для захисту своїх прав. А саме - звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. І лише після надання судом спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини, після подання спадкоємцем нотаріусу необхідних документів для прийняття спадщини у зазначений (додатковий строк) та після прийняття спадкоємцем спадщини, такий спадкоємець набуде права вимагати здійснити перерозподіл спадщини між ним та іншими спадкоємцями, які раніше прийняли спадщину.

Оскільки позивач позовних вимог щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не заявляє, то, на думку відповідача, передчасно звертається з позовними вимогами щодо перерозподілу спадкового майна, що свідчить про обрання ним неналежного способу захисту своїх прав.

Також, відповідач вказує, що у даному випадку позивачем заявлено позовну вимогу про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20585954, що суперечить абз. 1 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, зазначає, що оскільки позивач не є власником спірного нерухомого майна, то і заявляти позовну вимогу про визнання за собою права власності не може, оскільки це суперечить ч. 1 ст. 392 ЦК України.

При цьому, на думку відповідача, оскільки позовна вимога щодо визнання права власності задоволенню не підлягає, а позивач вимог щодо зміни чи припинення права власності не заявляє, то позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва від 25.05.2017 про право на спадщину за законом задоволенню не підлягає в силу норм абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також, вказує, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки вона не вжила всіх заходів для прийняття спадщини. Так, звертає увагу на те, що у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.03.2021 вказано, що позивач подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті гр. ОСОБА_10 , в якій Позивач зазначила, що померла є її бабою, але документів, що підтверджують їх родинні відносини не надала.

При цьому, зауважується на тому, що позивачем пропущено строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з неповажних причин, оскільки спадщина ОСОБА_11 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини тільки 19.03.2021, тобто з пропуском передбаченого ч. 1 ст. 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини майже на 5 років.

Водночас відповідач вважає, що вказані позивачем обставини, якими вона обґрунтовує поважність пропуску строку для прийняття спадщини, не були об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення ОСОБА_2 дій по зверненню до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки у позивача була об`єктивна можливість дізнатися про оголошення ОСОБА_10 померлою, з огляду на те, що ОСОБА_10 зникла ще у лютому 1992 року. За таких обставин відповідач вважає, що у ОСОБА_2 була розумна причина вважати, що ОСОБА_10 станом на 2016 рік може бути померлою, крім того ОСОБА_2 могла самостійно реалізувати своє право на звернення до суду із заявами про оголошення ОСОБА_10 безвісно відсутньою, а пізніше - померлою, натомість із такими заявами до суду звернувся відповідач.

Разом з тим, відповідач вказує, що оскільки рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28.11.2013 у справі № 760/11699/13-ц (яким ОСОБА_10 була оголошена безвісно відсутньою) та рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц (яким Захарова НС була оголошена померлою) опубліковане у загальному доступі в ЄДРСР, то ОСОБА_2 мала можливість в межах строку для прийняття спадщини отримати інформацію про оголошення ОСОБА_12 померлою та звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Окрім того, відповідач наголошує, що позивачем подано позов із пропуском строку позовної давності, з огляду на що звертається увага суду на наявність підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності під час розгляду даної справи.

Щодо правової позиції третьої особи у справі

12.07.2021 та 15.09.2021 до суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_4 , за змістом яких вказується, що він вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Так, зазначається, що 03.03.2021 йому, ОСОБА_4 , після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та ознайомлення з матеріалами спадкової справи № 568/2016 та отримання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц стало відомо про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка доводиться бабусею позивачу.

ОСОБА_4 вказує, що він є племінником ОСОБА_6 , а позивач є єдиною спадкоємицею за правом представлення після смерті бабусі, ОСОБА_6 ,

Наголошує, що мати позивача, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , доводилась рідною донькою ОСОБА_6 , тому до позивача, як до внучки, переходить за правом представлення та частина спадщини, яка належала матері позивача на час відкриття спадщини, якби вона була жива.

При цьому зазначає, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 1/4 частину будинку АДРЕСА_5 .

Разом з тим, зауважує, що хочу встановлений законом шестимісячний строк позивачем не було подано заяву про прийняття спадщини, проте даний строк був пропущений з поважних причин, оскільки про наявність рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц їй стало відомо лише 10.03.2021 від нього ( ОСОБА_4 ), після ознайомлення ним з рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

В матеріалах справи наявна копія рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц (а.с. 21-22) за заявою ОСОБА_3 про оголошення фізичної особи померлою, заінтересована особа ОСОБА_5 , яким заяву задоволено, оголошено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлою - від дня набрання законної сили рішенням суду.

Також, в матеріалах справи знаходиться копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (а.с. 23), виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 31.03.2021, за змістом якого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено актовий запис № 15.

Вбачається, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 1/4 частину будинку АДРЕСА_5 (спадкова справа № 568/2016). Спадкове майно належало ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом НВХ 071446 від 13.07.1992 (а.с. 150, 151 зворотній бік).

27.07.2016 ОСОБА_3 звернувся з заявою до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини (а.с. 132) після смерті ОСОБА_10 , яка була його тіткою, 25.05.2017 отримав свідоцтво про право на спадщину (а.с. 30) та зареєстрував за собою право власності на спадкове майно, а саме на ј частину будинку АДРЕСА_5 (а.с. 31).

Разом з тим, як стверджує позивачка, та не заперечує відповідач у справі, позивачка ( ОСОБА_2 ) є онукою померлої ОСОБА_6 , що також підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтва про народження НОМЕР_5 від 31.03.2021 (а.с. 24), свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 08.09.1984 (а.с. 25), витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с. 26-27).

При цьому, як зазначає позивачка та не заперечують інші учасники судового процесу, її мати, ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , доводилась рідною донькою ОСОБА_6 , її бабусі.

Водночас, позивачка стверджує, що нею у встановлений законом шестимісячний строк не було подано заяву про прийняття спадщини, оскільки про наявність рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц їй стало відомо лише 10.03.2021 від її дядька ОСОБА_4 , якому, в свою чергу про це стало відомо 03.03.2021 після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 18-20) та ознайомлення з матеріалами спадкової справи № 568/2016 та отримання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц

При цьому позивачем звертається увага на те, що ні вона, ні інші заінтересовані особи участі у справі № 760/24903/14-ц не брали, а відповідач (який є двоюрідним братом матері позивачки та племінником ОСОБА_10 ) про наявність судового процесу про оголошення ОСОБА_6 ні померлою ні її, ні інших спадкоємців не повідомляв, до участі у справі у якості заінтересованих осіб не залучав, про існування рішення Солом`янського районного суду про оголошення ОСОБА_6 померлою не інформував, інформацію про відкриття спадщини та наявність спадкової справи № 568/2016 заведеної після смерті ОСОБА_6 приховав, у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину зазначив, що інших спадкоємців, передбачених законом немає.

Позивачка стверджує, що така поведінка відповідача по відношенню до спадкоємців, зокрема до неї, позбавила її права прийняти спадщину, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати за собою право власності на спадкове майно, а саме на 1/4 частину будинку по АДРЕСА_5 .

19.03.2021 ОСОБА_2 звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 167, зворотній бік), проте 24.03.2021 державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою Аллою Олександрівною винесено постанову № 1389/02-31 (а.с. 177, зворотній бік) про відмову, зокрема, ОСОБА_2 , у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому в постанові зазначено, що видати свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 немає можливості з наступних причин:

-після смерті ОСОБА_6 була заведена спадкова справа № 568/2016 за заявою її племінника, ОСОБА_3 , спадкоємця п`ятої черги згідно ст. 1265 ЦК України, батько якого, рідний брат померлої, ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

-у встановлений законом 6-ти місячний термін для прийняття спадщини більше ніхто із спадкоємців, в тому числі і гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_2 до нотаріальної контори не звертались;

-гр. ОСОБА_3 у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину від 25.05.2017 зазначив, що інших спадкоємців, передбачених законом немає, тому 25.05.2017 року після смерті ОСОБА_6 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я її племінника, ОСОБА_3 .

Позивачка стверджує, що саме її необізнаність про наявність рішення суду про оголошення ОСОБА_10 померлою, приховування з боку відповідача ( ОСОБА_3 ) факту винесення рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц про визнання її померлою, зумовило порушення її прав, як єдиної спадкоємиці за правом представлення.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

В постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18) зазначено, що в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як "одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) та "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом". "Одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом" в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої - п`ятої черг. Аналіз статті 1266 ЦК України свідчить, що спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом, при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу). Тлумачення абзацу 2 частини першої статті 1265 ЦК України дозволяє зробити висновок, що ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Ступінь є свого роду одиницею вимірювання споріднення поміж родичами за походженням. Він надає можливість встановити "відстань" між спорідненими особами (родичами за походженням). Причому така "відстань" може характеризувати як більш близьке споріднення, так і віддалене. Як наслідок чим далі біологічно особи знаходяться одна від одної, тим більший порядковий ступінь споріднення їх пов`язує.

В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 401/898/17 (провадження № 61-29026св18) зазначено наступне:

«Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями статті 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини; прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Отже, спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем.

Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

Спадкування за правом представлення є різновидом спадкового правонаступництва та не залежить від спадкового правонаступництва між комморієнтами, оскільки спадкоємець, який помирає одночасно зі спадкодавцем, не спадкує його майно, але діти цього спадкоємця (внуки спадкодавця) за правом представлення виступають як безпосередні та самостійні спадкоємці майна спадкодавця, а не як спадкоємці тих осіб, яких вони представляють.

Визначення спадкових прав комморієнтів стосовно один одного необхідне для розмежування обсягу спадщини і спадкоємців кожного з них, проте жодним чином не обмежує прав онука спадкувати після одного з комморієнтів замість іншого, який був би покликаний до спадкування в разі, якби був живим на час відкриття спадщини.

Отже, фразу «належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю» не потрібно розуміти як можливість особи, яку представляють, отримати право на прийняття спадщини, оскільки в такому випадку йшлося б про інший інститут - спадкову трансмісію.

Якби особа, яку представляють, була б живою на час відкриття спадщини, то вона і була б спадкоємцем за законом, у даному ж випадку на її місце заступив спадкоємець за правом представлення, обсяг прав якого у праві представлення не залежить від фактичних прав особи, яка померла на час відкриття спадщини.

Отже, під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини».

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, пункту першого та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В межах справи, що є предметом розгляду суд вважає, що поведінка відповідача, зокрема, в частині приховування від спадкоємців інформації стосовно здійснення ним дій щодо юридичного оформлення факту смерті спадкодавця не відповідає критерію добросовісності, та саме така поведінка стала підставою не вступу позивачем у спадщину в порядку черговості (представлення) та пропуск нею строку вступу в спадщину, що надало можливість вступити у спадщину саме відповідачу. За інших умов (обізнаності позивачки з наявністю судового рішення, ініційованого відповідачем, про визнання спадкодавиці померлою), відповідач у справі з урахуванням черговості спадкування у спадщину не вступив би, та відповідно спірне спадкове майно на себе не оформив.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Відповідно до статті1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 1298 ЦК України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, що прийняли спадщину строком не обмежена.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19 /провадження № 61-16069св20/).

Встановивши, що позивач має першочергове право спадкування, проте не вступила у спадщину за умови певної недобросовісної поведінки відповідача у справі, який вступив у спадщину та оформив спірне спадкове майно на себе, з огляду на що позивачці нотаріусом було відмовлено у задоволенні заяви про вступ у спадщину, суд вважає, що за обставин даної конкретної справи у позивачки існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, а тому наявні обґрунтовані підстави для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

З урахуванням наведеного та приписів ст. 1301 ЦК України суд вважає також за можливе задовольнити позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва від 25.05.2017 про право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , на ім`я ОСОБА_3 .

Оскільки позовна вимога про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20585954, що був внесений на підставі свідоцтва від 25.05.2017 про право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_3 про реєстрацію права власності на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 за ОСОБА_3 , є похідною від вимоги про визнання недійсним свідоцтва від 25.05.2017 про право на спадщину, то вона також підлягає задоволенню.

Щодо заяви відповідача про застосування у даній справі позовної давності, суд звертає увагу на наступне.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (провадження 12-143гс18), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247 цс 18), від 05.12.2018 у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179 цс 18), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц (14-252цс18), від 18.12.2018 у справі № 911/1437/17 (12-226гс18), за змістом яких виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

У справі, що є предметом розгляду судом встановлено порушення прав позивача.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, суд враховує, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція напрацьована усталеною судовою практикою як Верховного Суду України в постановах від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі № 6-178гс15, так і Верховного Суду, зокрема в постанові від 15.05.2018 у справі № 911/3210/17, від 08.05.2018 у справі № 911/2534/17.

У справі, що є предметом розгляду позивачем доведено, що про визнання померлою її бабусі - ОСОБА_6 , їй стало відомо лише 10.03.2021 від її дядька ОСОБА_4 , якому, в свою чергу про це стало відомо 03.03.2021 після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 18-20) та ознайомлення з матеріалами спадкової справи № 568/2016 та отримання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2016 у справі № 760/24903/14-ц.

Відповідачем у справі таких доводів позивача не спростовано, натомість матеріалами справи підтверджена певна послідовна поведінка ОСОБА_3 , яка може свідчити про умисне на приховування інформації щодо смерті спадкодавця від ОСОБА_2 , в т.ч. задля пропуску нею встановлених законом строків з метою усунення від права спадкування.

Таким чином, суд вважає, що матеріалами справи не підтверджено пропуск позивачем позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом.

Висновки суду

Суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, які відповідач належним чином не спростував, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 2 724,00 грн, сплачений за подання позовної заяви (а.с. 1-3).

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання права власності в порядку спадкування за законом, - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво від 25.05.2017 про право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , на ім`я ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20585954, що був внесений на підставі свідоцтва від 25.05.2017 про право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) про реєстрацію права власності на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на спадкове майно, а саме на ј частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) 2 724,00 грн (дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич