Номер провадження: 22-ц/813/1125/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду у складі:

Головуючого Гірняк Л.А.

суддів Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Куріньової Л.С.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1

відповідача- ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5

-про поділ спільного майна подружжя та

та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_4

-про поділ спільного майна подружжя, -

встановила:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст позовних вимог

23.06.2016 позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, в якому, після неодноразового уточнення вимог, в редакції позову від 27 листопада 2018 року, просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 191,8 кв.м., на 2/3 частини паркувального місця № 254 в підземному гаражі - паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 та про залишення у її власності та фактичному користуванні автомобіля марки Honda Civic, державний номер НОМЕР_1 .

Позов обґрунтовано тим, що зазначене майно було набуто у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 , яке має бути поділено з відступленням рівності часток для забезпечення належних та достатніх умов проживання спільних дітей в квартирі, з урахуванням намагання відповідача відчужити вказану квартиру та паркувальне машиномісце будь-яким шляхом, нехтуванням своїми батьківськими обов`язками.

Також зазначає, що машина Honda Civic державний номер НОМЕР_1 має бути залишена у її власності, оскільки вона дійшла з відповідачем згоди, що інший автомобіль Subaru Forester, державний номерний знак НОМЕР_2 залишається у його користуванні (а.с.161-164 т. ІІІ).

16.01.2017 відповідач ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_4 , в якому, після неодноразово уточнення вимог, в редакції зустрічного позову 27 листопада 2018 року, просить:

- визнати за ним право власності на 1/2 частку у складеному капіталі ПОВНОГО ТОВАРИСТВА «ЛОМБАРД ПРЕМІУМ» ОСОБА_6 І КОМПАНІЯ» () у сумі 920000 грн. та 1/2 частину усіх інших виплат, які належать ОСОБА_4 на момент її виходу з ПОВНОГО ТОВАРИСТВА «ЛОМБАРД ПРЕМІУМ» ВЕЛІЧКО ОЛЕКСАНДР ВІКТОРОВИЧ І КОМПАНІЯ»;

- визнати у порядку розподілу спільного майна подружжя за нам право власності на автомобіль SUBARU FORESTER, білого кольору, 2014 р.в., дата першої реєстрації 18.12.2014, державний номер НОМЕР_2 , а за ОСОБА_4 у порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на автомобіль Honda Civic 5D Executive 2010 р.в., державний номер НОМЕР_3 (а.с.13-18 т. ІІ, а.с.138-140 т. ІІІ).

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що під час шлюбу ОСОБА_4 увійшла в якості засновника до Повного товариства «ЛОМБАРД ПРЕМІУМ» ВЕЛІЧКО ОЛЕКСАНДР ВІКТОРОВИЧ І КОМПАНІЯ». Розмір її частки у складеному капіталі цього товариства складає 1 840 000 грн.

У провадженні Господарського суду Одеської області знаходиться справа № 916/3625/16 за позовом ОСОБА_4 до цього товариства, з якого вона просить стягнути на її користь вартість внеску відповідно до балансу, складеного на день виходу, та частини прибутку пропорційно частці у складеному капіталі.

Зазначає, що він набув право вимоги виплати йому половини цієї суми, оскільки ці кошти є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки набуті у шлюбі з ОСОБА_4

22.01.2018 відповідачем по основному позову надано відзив, у якому він частково визнав позовні вимоги ОСОБА_4 у частині визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири. У задоволенні решти позовних вимог просив відмовити у повному обсязі, зазначивши, що паркувальне місце № НОМЕР_4 в підземному гаражі - паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 йому не належить, дій, направлених на шкоду спільному майну подружжя, або на шкоду інтересам сім`ї не вчиняв. Проти задоволення вимоги щодо залишення у власності та фактичному користуванні ОСОБА_4 автомобіля марки Honda Civic, державний номер НОМЕР_1 не заперечував.

27.11.2018 відповідачем по основному позову надано відзив на позовну заяву з врахуванням уточнень, в якому ОСОБА_5 визнав позов ОСОБА_4 в частині визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а у задоволенні решти позовних вимог просив відмовити у повному обсязі, зазначивши, що паркувальне місце № НОМЕР_4 в підземному гаражі - паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 йому не належить.

ОСОБА_4 по зустрічному позову відзив не надавала. Проте, у своїй позовній заяві зазначила, що дійсно під час сумісного проживання з відповідачем мала частку у капіталі Повного товариства «Ломбард Преміум» ОСОБА_7 і компанія», про станом на 27.11.2018 не має жодного відношення до зазначеної юридичної особи, а тому вимога про визнання права власності на частку складеного капіталу не підлягає задоволенню, оскільки відповідні корпоративні права на момент розгляду справи не є власністю жодної сторони.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя:

- за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 191,8 кв.м;

- за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 191,8 кв.м;

- залишено у власності та фактичному користуванні ОСОБА_4 автомобіль марки Honda Civic 5D Executive 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 задоволено частково:

Визнано за ним:

- право власності на 1/2 частку у складеному капіталі ПОВНОГО ТОВАРИСТВА «ЛОМБАРД ПРЕМІУМ» ОСОБА_6 І КОМПАНІЯ» () у сумі 920 000 (дев`ятсот двадцять тисяч) гривень;

- право власності на автомобіль SUBARU FORESTER, білого кольору, 2014 року випуску, дата першої реєстрації 18.12.2014, державний номер НОМЕР_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи заявлені позови частково, суд встановив, що 19 жовтня 1996 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАГС Тирасполя, Республіка Молдова, актовий запис № 907 в книзі реєстрації актів цивільного стану.

Від цього шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2017 року у цивільній справі № 522/7632/17, яке було залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.12.2017.

На підставі Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно суд встановив, що під час шлюбу ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу (реєстровий № 2885) від 03 червня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., яка є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям.

Суд дійшов висновку, що твердження позивачки, що відповідач витрачав спільне майно на шкоду інтересів сім`ї не знайшли свого підтвердження, а також позивачкою не доведено існування обставин, що мають істотне значення для відходження від принципу рівності часток подружжя.

Паркувальне місце №254 в підземному гаражі - паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 не підлягає поділу, оскільки позивачкою не надано доказів, що воно належить відповідачу і відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав у відповідача відсутнє право власності на паркувальне місце №254 в підземному гаражі - паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 .

Також судом було встановлено, що у шлюбі позивач увійшла в якості засновника до Повного товариства "Ломбард Преміум» ОСОБА_7 та компанія", в якій розмір її частки відповідно до Засновницького договору від 18.01.2013 у складеному капіталі цього товариства складає 1 840 000,00 грн.

Суд дійшов висновку, що відповідач має право на виплату суми, що дорівнює половині частки у складеному капіталі товариства, що становить 920 000,00 грн., виходячи з того, ця частка позивачки у сумі 1 840 000,00 грн. внесена до складеного капіталу товариства за рахунок коштів, які були отримані під час перебування у шлюбі, тобто є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і позивачка не довела, що до складеного капіталу були внесені її власні кошти.

Суд визнав за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки Honda Civic 5D Executive 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а за ОСОБА_5 право власності на автомобіль марки SUBARU FORESTER, білого кольору, 2014 року випуску, дата першої реєстрації 18.12.2014, державний номер НОМЕР_2 , врахувавши досягнення сторонами фактичної згоди щодо їх поділу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року в частині відмови в задоволені вимог ОСОБА_4 та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 , представник позивача адвокат Бойко Наталія Іванівна, посилаючись на неповноту дослідження обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подала апеляційну скаргу (а.с.109-115 т. ІV), в якій просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог та частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати за позивачкою ОСОБА_4 за первинним позовом право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_4 ;

- визнати за відповідачем ОСОБА_5 за первинним позовом право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 ;

- відмовити ОСОБА_5 в задоволені зустрічних позовних вимог частині визнання права власності на 1/2 частку складеного капіталу Повного товариства «Ломбард «Преміум» Велічко Олександр Вікторович та компанія» в розмірі 920 000 грн.;

В решті вимог рішення залишити без змін.

В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що:

- підставою для поділу спільного сумісного майна з відступленням від рівності часток є звернення батьків відповідача до суду зі штучними позовами проти ОСОБА_4 та визнанням їх відповідачем ОСОБА_5 з метою створення штучної заборгованості ОСОБА_4 та умов, за яких він зміг би впливати на обсяг сумісної власності, а також той факт, що відповідач не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, зокрема своїх дітей, намагається приховати майно, вивести його з-під розподілу між колишнім подружжям, та позбавити своїх дітей житла, а суд проігнорував її доводи та докази, на які вона посилалась.

- висновок суду, що паркувальне машиномісце № 254 у будинку АДРЕСА_2 не підлягає поділу, оскільки не належить відповідачу ОСОБА_5 помилковий, оскільки воно знаходиться у власності ОСОБА_5 і цей факт підтверджується змістом довідки ОСББ «Бульвар», а також ухвалами Приморського районного суду м. Одеси та рішеннями апеляційного суду, які вирішуючи питання про забезпечення позову, встановлювали наявність у нього права власності на це паркувальне машиномісце № 254;

- в рішенні помилково зазначено, що у судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила, що внесла до Повного товариства «Ломбард Преміум» ОСОБА_7 і компанія» гроші у розмірі 1 840 000 гривень, які належали особисто їй особисто, оскільки в судових засіданнях вона надавала суду докази, які залучені до матеріалі справи, що ця сума нею не сплачувалася, що підтверджується звукозаписом судового процесу;

- поділ часток у складеному капіталі товариства у тій відсотковій пропорції, що зазначені у Статуті, не був реалізований, що підтверджується рішеннями загальних зборів товариства та наданою самим товариством бухгалтерською довідкою;

- в матеріалах справи відсутні первинні документи про внесення ОСОБА_4 до статутного капіталу коштів у розмірі 1 840 000 грн., хоча тільки первинні документи можуть бути належними, достатніми та достовірними доказами цього факту.

12.09.2018 відповідач ОСОБА_5 надав відзив на апеляційну скаргу (а.с.152-159), в якій просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.06.2019 залишити без змін.

В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги відповідач зазначає, що підстави для збільшення частки позивачки при поділі майна, передбачені ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, відсутні, оскільки:

- у матеріалах справи містяться докази того, що він сплачує аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_9 у розмірі 4500 грн., розмір якого значно перевищує мінімальний розмір аліментів на дитину, а син ОСОБА_8 вже досяг повноліття, якому він також сплачував аліменти у розмірі 4 500 грн. до досягнення повноліття;

- з 2016 року комунальні платежі за квартиру АДРЕСА_6 сплачую лише він;

- він дбав про інтереси сім`ї, оскільки позивачка практично не працювала, та з часу народження доньки в родині були домогосподарка та няня.

Вимоги про поділ паркувального машиномісця № НОМЕР_4 у будинку АДРЕСА_2 є безпідставними, оскільки йому не належить на праві власності, а акт приймання-передачі цього місця не підтверджує це право.

Розмір частки ОСОБА_4 у складеному капіталі складає 1 840 000,00 грн., про що зазначено у Засновницькому договорі і її внесення їх до цього капіталу визнає сама позивачка у позовній заяві до Господарського суду. Внесок робився у шлюбі за рахунок спільних коштів, а тому він набув право вимоги виплати половини частки, що становить 920 000 грн.

Фактичні обставини та оцінка апеляційного суду

Судова колегія, заслухавши в режимі відеоконференції доповідь судді-доповідача та пояснення їх представників та ОСОБА_4 , обговоривши та перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, вивчивши матеріали справи, прийшла до наступного.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ч.1 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, за змістом ст.ст.89, 263, 264, 265 ч.4 ЦПК України суд зобов`язаний надати мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також оцінити належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості в повній мірі.

З матеріалів справа вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 19 жовтня 1996 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАГС Тирасполя, Республіка Молдова, актовий запис № 907 в книзі реєстрації актів цивільного стану (а.с.9 т. І).

Від цього шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10-12 т. І).

Шлюб було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2017 року у цивільній справі № 522/7632/17, яке було залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.12.2017.

Під час шлюбу відповідач ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу (реєстровий № 2885) від 03 червня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., яка є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям (а.с.13-14 т.1).

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, в основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Умови відступу від засади рівності часток при поділі майна передбачені ч.ч.2,3 ст.70, ч.2 ст.71 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, або у випадку, коли з дружиною та/або чоловіком проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судова колегія відхиляє довід представника апелянта адвоката Бойко Н.І., що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, зокрема своїх дітей, намагався приховати майно, вивести його з-під розподілу між колишнім подружжям та позбавити своїх дітей житла, оскільки зазначені обставини не обґрунтовані нею жодним посиланням на матеріали справи із зазначенням доказів, що їх підтверджують.

Посилання представника апелянта адвоката Бойко Н.І. на факт звернення батьків відповідача до суду зі штучними позовами проти ОСОБА_4 та визнанням їх відповідачем ОСОБА_5 з метою створення штучної заборгованості ОСОБА_4 та умов, за яких він зміг би впливати на обсяг сумісної власності, як на підставу для збільшення частки позивачки при поділі спільного сумісного майна подружжя, не приймається судовою колегією на увагу у зв`язку з відсутністю належних доказів на підтвердження цього доводу.

Судова колегія зазначає, що належним доказом підтвердження таких фактів є рішення суду, що розглядає справу за цим спором, який наділений повноваженнями визнати зловживанням процесуальними правами таку дію позивача як подання позову у спорі, який має очевидно штучний характер, з застосуванням наслідків, передбачених ст.44 ЦПК України, та визнання його відповідачем, а також не прийняти визнання відповідачем позову з мотивів, що таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, про що відповідно до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судові рішення, якими б були встановлені факти зловживання правом зі сторони позивача та відмовлено у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_5 позову третіх осіб з мотиву порушення прав ОСОБА_4 на спільне сумісне майно подружжя, в матеріалах справи відсутня.

Отже, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції, що квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частка, оскільки позивачка не довела факт витрачання відповідачем спільного майна подружжя на шкоду інтересів сім`ї, а також нею не доведено існування обставин, що визначенні законодавством як такі, що мають істотне значення для відходження від принципу рівності часток подружжя.

Відмовляючи у задоволенні вимог про поділ паркувального місця №254 в підземному гаражі - паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів, що воно належить ОСОБА_5 і його право власності не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав.

Заперечуючи проти такого висновку суду, апелянт зазначає, що право власності ОСОБА_5 підтверджується змістом довідки ОСББ «Бульвар» (а.с.179 т. ІІІ), актом приймання-передачі машиномісця № НОМЕР_4 від 20 червня 2014 року (а.с.99 т. І), а також ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2016 та рішеннями апеляційного суду, які вирішуючи питання про забезпечення позову, встановлювали наявність у нього права власності на це паркувальне машиномісце № 254.

Судова колегія відхиляє такий довід виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст.11, ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з п.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції станом на підписання акту приймання-передачі від 20.06.2014 паркувального місця № 254, під державною реєстрацією речових прав розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру на нерухоме майно.

Частиною 1 ст.19 цього ж Закону та пунктом 37 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України № 868 від 17.10.2013, визначені види документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно.

Зазначені норми законодавства не визначають довідку ОСББ, акт приймання-передачі в якості документів, що підтверджують факт набуття у власність відповідачем зазначеного майна.

Також за загальним принципом рішення суду не є підставою для виникнення права власності, а згідно з ст.392 ЦК України рішення суду може лише підтверджувати наявне у позивача право власності, набуте на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Таким чином, при вирішенні питання щодо складу майна подружжя, що підлягає поділу, судом обов`язково має бути встановлена підстава набуття права власності у особи та документ, який її підтверджує, оскільки сама по собі відсутність відомостей в Державному реєстр речових прав стосовно власника майна не є достатньою підставою для висновку про відсутність такого права у такої особи.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, в розумінні ч.2 ст.78 ЦПК України надані позивачкою документи на підтвердження факту набуття відповідачем ОСОБА_5 права власності на паркувальне місце № 254 в підземному гаражі - паркінгу за адресою: м. Одеса, Лідерсовський бульвар не можуть вважатися належними та допустимими доказами, що підтверджують виникнення права власності у ОСОБА_5 .

Задовольняючи зустрічний позов про визнання права власності на 1/2 частку у складеному капіталі Повного товариства «Ломбард Преміум» ОСОБА_7 і компанія» у сумі 920 000 (дев`ятсот двадцять тисяч) гривень, суд виходив з того, частка позивачки у складеному капіталі цього товариства у сумі 1 840 000,00 грн. сформована за рахунок коштів, які були отримані під час перебування у шлюбі, тобто є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судова колегія вважає таке твердження помилковим з огляду на наступне.

18.01.2013 загальними зборами учасників Повного товариства «Ломбард Преміум» ОСОБА_7 і компанія» прийнято рішення про перерозподіл часток учасників цього товариства, відповідно до якого частка ФОП ОСОБА_4 встановлена у розмірі 1 840 000 грн. (а.с.37 т. ІІ), а також затверджена нова редакція Засновницького договору Повного товариства «Ломбард Преміум» ОСОБА_7 і компанія» (а.с.31-35).

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст.115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Згідно зі ст.85 Господарського кодексу України господарське товариство є власником майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески.

Згідно з ст.12 Закону «Про господарські товариства» в редакції станом на 18.01.2013 товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Отже, за змістом цих норм законодавства власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство.

Якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності л підприємства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 та у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 638/11812/15-ц (провадження 61-24470св18).

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що позивач за зустрічним позовом обрав неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки за умови внесення ОСОБА_4 коштів на суму 1 840 000 грн. в якості внеску до складеного капіталу товариства власником цього внеску є саме товариство, а належним способом захисту є вимога щодо виплати половини вартості внесеного вкладу до складеного капіталу.

Обрання ОСОБА_5 неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи зустрічну позовну вимогу ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частку у складеному капіталі Повного товариства «Ломбард Преміум» ОСОБА_7 і компанія» у сумі 920 000 грн., не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не визначився з характером спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та не вірно застосував норми права до встановлених фактів.

За встановлених судом обставин та враховуючи наведене, в силу п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, -

постановила:

Апеляційну скаргу адвоката Бойко Наталія Іванівна, подану в інтересах представника позивача ОСОБА_4 , - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року в частині задоволення зустрічних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частку у складеному капіталі ПОВНОГО ТОВАРИСТВА «ЛОМБАРД ПРЕМІУМ» ВЕЛІЧКО ОЛЕКСАНДР ВІКТОРОВИЧ І КОМПАНІЯ» () у сумі 920 000 (дев`ятсот двадцять тисяч) гривень - скасувати та прийняти нову постанову.

Зустрічні позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 в частині вимоги про визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частку у складеному капіталі ПОВНОГО ТОВАРИСТВА «ЛОМБАРД ПРЕМІУМ» ВЕЛІЧКО ОЛЕКСАНДР ВІКТОРОВИЧ І КОМПАНІЯ» () у сумі 920 000 (дев`ятсот двадцять тисяч) гривень відмовити.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 18.08.2022 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді- С.М.Сегеда

О.С.Комлева