ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1057/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/976/22 Категорія: на ухвалу Колісник Л.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., Новікова О.М., за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної державної адміністрації (Черкаська обласна військова адміністрація), Військова частина НОМЕР_3 Міністерства оборони України, Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Державна казначейська служба України про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування майнової шкоди та визнання протиправним акту про примусове відчуження майна, -

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб - автомобіль марки «Hyundai Santa Fe» , днз НОМЕР_1 , 2008 року випуску, свідоцтво НОМЕР_2 від 16.10.2020, який зареєстрований станом на 04.07.2022 за ОСОБА_1 ; заборонити військовій частині НОМЕР_3 Міністерства оборони України та Головному управлінню поліції в Черкаській області передавати та відчужувати автомобіль«Hyundai Santa Fe» , днз НОМЕР_1 , 2008 року випуску, свідоцтво НОМЕР_2 .

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала суду мотивована тим, що подана заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Пилипенко Р.Б. просить ухвалу суду першої інстанції скасувати як необгрунтовану, постановлену з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття до розгляду заяви про забезпечення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у відкриття провадження за заявою про забезпечення позову, помилився із характером спірних правовідносин та помилково відніс спір щодо вилучення майна (автомобіля) позивача та його подальшої реквізиції до публічно-правового, який повинен вирішуватися виключно адміністративним судом.

Спір, що виник між сторонами у даній справі, хоч і виник у площині публічного інтересу, однак стосується цивільних ( майнових) прав позивача.

Підставою для подання заяви про забезпечення позову стало примусове відчуження у позивача належного йому на праві приватної власності майна під час правового режиму воєнного стану на підставі Акту про примусове відчуження автомобіля від 17.06.2022 року № 131/01/13-13-05 на користь військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони.

Судом не враховано, що спірні правовідносини регулюються приписами статті 353 ЦК України, що свідчить про цивільно-правовий характер реквізиції належного особі майна у період дії воєнного (надзвичайного ) стану в Україні.

Вказана позиція неодноразово підтримана у судовій практиці адміністративних судів, зокрема, в ухвалах Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.05.2022 року у справі № 340/2497/22, Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 року у справі № 500/2484, Одеського окружного адміністративного суду від 06.06.2022 року у справі № 420/7684/22 про відмову у відкритті проваджень у адміністративних справах у спорах про реквізиції транспортних засобів в період дії правового режиму воєнного стану.

Як вказують адміністративні суди, визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу.

Вказує, що за наведених у позовній заяві підстав (фактичних обставин) правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачами не стосуються захисту прав , свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, а спрямовані на захист майнових прав позивача в тому числі шляхом витребування майна з незаконного володіння, тому вказаний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Крім того, згідно ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права і інтереси.

Відсутність в Акті про відчуження майна позивача від 17.06.2022 року оцінки ринкової вартості легкового автомобіля «Hyundai Santa Fe» , днз НОМЕР_1 , на думку позивача, порушено вищевказані акти цивільного законодавства, зокрема, ст. 353 ЦК України та постанову КМУ № 998.

Зазначає, що Акт про примусове відчуження або вилучення майна від 17.06.2022 року №131/01/13-13-05 по суті є правовстановлюючим документом на транспортний засіб для тимчасової реєстрації автомобіля « Hyundai Santa Fe» , днз НОМЕР_1 за військовою частиною в Територіальному сервісному центрі МВС України на період запровадження військового стану.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що судом порушені вимоги п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд проходить до наступних висновків.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив із того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позов, про забезпечення якого просить ОСОБА_1 , підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Проте такі висновку суду не відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів ( ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також кожна особа має право звернутися до суду за засхистом свого особистого немайногово або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Таким чином, суду необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Справи адміністративної юрисдикції мають певну специфіку в частині визначення з боку позивача (юридичної чи фізичної особи) порушеного права, а з боку відповідача (суб`єкта владних повноважень) - обов`язку, що передбачає призумпцію правомірності дій позивача та обов`язок відповідача доводити відсутність з його боку протиправних рішень (дій, бездіяльності), що ставить сторони у завідомо нерівне становище, позаяк завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, що наведено у ч.1 ст.2 КАС України.

Пунктом 1 ч. 2 ст.17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно з ч.3 ст.19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції. Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 у справі №820/3534/17, Велика Палата дійшла наступних висновків: «До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.».

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Із матеріалі справи вбачається, що предметом спору у даній справі є заява про забезпечення позову у цивільній справі про визнання протиправним акту про примусове віджучення майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування майнової шкоди.

Враховуючи, що заява про забезпечення позову стосується справи, предметом спору є Акт про примусове відчуження або вилучення майна, а саме автомобіль «Hyundai Santa Fe», днз НОМЕР_1 , який належить позивачу на праві приватної власності, отже слідує, що спір, що виник між сторонами у надій справі, стосується цивільних (майнових) прав позивача, не зажаючи на те, що виник у площині публічного інтересу.

Суд звертає увагу, що заява про забезпечення позову у спорі, який просив забезпечити позивач, стосується визнання протиправним Акту про примусове відчуження майна, який є правовим актамом індивідуальної дії.

У даній справі, про забезпечення якого просив позивач, спірні правовідносини між учасниками справи виникли внаслідок вилучення майна , які порушують, на думку позивача, його права, а тому у позивача виникла необхідність захисту його цивільних прав, у зв`язку із чим він звернувся до суду.

Зважаючи на те, що у даній справі спір фактично пов`язаний з реалізацією цивільних прав особи, компетентним судом для вирішення спору є суд цивільної юрисдикції.

Та обставина, що відповідачами у справі визначено орган місцевого самоврядування, війському частину, Управління Національної поліції та Державну казначейську службу не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а стосуються захисту майнових прав.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вказаний спір , а також заява про забезпечення позову яка стосується позову, підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Заява про забезпечення позову повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича задовольнити.

Ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 липня 2022 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про забезпечення позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до суду касаційної інстанції з часу складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2022 року.

Судді: