ПОСТАНОВА

Іменем України

11 серпня 2022 року м. Кропивницький

справа № 383/1171/21

провадження № 22-ц/4809/900/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16.02.2022, суддя Замша О.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача з правом заявляти самостійні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів на період навчання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача з правом заявляти самостійні вимоги, ОСОБА_2 про стягнення аліментів на період навчання.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі.

У період шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчається на першому курсі Навчально-наукового інституту культури і мистецтв Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка ІІІ-IV рівня акредитації, денного відділення за спеціальністю 023 образотворче мистецтво. Термін навчання з 01.09.2021 року по 30.06.2025 року.

Позивач зазначив, що відповідач матеріальну допомогу доньці на період навчання не надає, а тому, посилаючись на вказані обставини, звернулася до суду з даним позовом за захистом порушених прав.

Просила суд стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) до закінчення донькою навчання, а саме до 30.06.2025 року, але не більше як до досягнення ОСОБА_2 23 років.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16.02.2022 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що відповідач є працездатною особою, працює не офіційно, однак довідку з місця роботи позивач надати не може.

Відповідачем не надано доказів, що він не має можливості надавати матеріальної допомоги своїй доньці на період навчання.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25.07.2022 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25.07.2022 справу призначено до розгляду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 квітня 2003 року (а.с.7).

Відповідно до договору про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою від 31.07.2021 року №21605225 ОСОБА_1 уклала договір з Сумським державним педагогічним університетом імені А.С. Макаренка та замовила освітню послугу для ОСОБА_2 за спеціальністю 023 Образотворче мистецтво, декоративне мистецтво, реставрація. Строк надання освітньої послуги з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2025 року. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 69300 грн. За умовами договору замовник вносить плату в безготівковій формі посеместрово, а саме: за 1 семестр поточного навчального року до 20 серпня, за ІІ семестр поточного навчального року до 20 січня. (а.с.40-41)

На підставі договору про навчання у Сумському державному педагогічному університеті імені А.С. Макаренка від 17.08.2021 року №21405201 університет бере на себе зобов`язання зарахувати вступника на навчання на І курс після виконання вимог умов прийому на навчання для здобуття вищої освіти, правил прийому та укладення договору, здійснити підготовку вступника за формою здобуття освіти - бакалавр за освітньою програмою образотворче мистецтво, декоративне мистецтво, реставрація. Освітня програма є акредитованою та визначена на строк до 01.07.2029 року (а.с.11-12).

Довідкою Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка від 08.12.2021 року №3817 підтверджено, що ОСОБА_2 дійсно є студенткою 1 курсу навчально-наукового інституту культури і мистецтв Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка з 01 вересня 2021 року та мешкає в гуртожитку на підставі договору від 25.08.2021 року №292) за який сплачено 1560 грн., тобто по 520 грн. за місяць (а.с.42).

Відповідно до довідки від 08.12.2021 року №3816, виданої Сумським державним педагогічним університетом імені А.С. Макаренка встановлено, що ОСОБА_2 сплатила за навчання у 2021 році 4170 грн (а.с.43).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять жодних належних доказів щодо працездатності відповідача, його працевлаштування, розміру отримуваних доходів у розмірі, що даватиме можливість забезпечувати себе та повнолітню дитину на період її навчання. Такі докази не встановлені судом ні з наданих позивачем, ні від відповідача, який не проживає за зареєстрованим місцем та повідомлявся про розгляд справи шляхом оголошення на сайті суду, тому позовні вимоги позивача є належним чином не доведеними, а тому у їх задоволенні відмовлено.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 квітня 2003 року (а.с.7).

Відповідно до договору про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою від 31.07.2021 року №21605225 ОСОБА_1 уклала договір з Сумським державним педагогічним університетом імені А.С. Макаренка та замовила освітню послугу для ОСОБА_2 за спеціальністю 023 Образотворче мистецтво, декоративне мистецтво, реставрація. Строк надання освітньої послуги з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2025 року.

Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 69300 грн.

За умовами договору замовник вносить плату в безготівковій формі посеместрово, а саме: за 1 семестр поточного навчального року до 20 серпня, за ІІ семестр поточного навчального року до 20 січня (а.с.40-41).

Довідкою Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка від 08.12.2021 року №3817 підтверджено, що ОСОБА_2 дійсно є студенткою 1 курсу навчально-наукового інституту культури і мистецтв Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка з 01 вересня 2021 року та мешкає в гуртожитку на підставі договору від 25.08.2021 року №292) за який сплачено 1560 грн., тобто по 520 грн. за місяць (а.с.42).

Відповідно до довідки від 08.12.2021 року №3816, виданої Сумським державним педагогічним університетом імені А.С. Макаренка встановлено, що ОСОБА_2 сплатила за навчання у 2021 році 4170 грн (а.с.43).

Відповідно до положень статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України у редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_2 , яка є дочкою ОСОБА_1 на день звернення до суду не досягла 23 років, продовжувала навчання, не працювала, не була заміжньою. Навчання на денній формі позбавляє можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, у зв`язку з чим вона потребує матеріальної допомоги.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що вона зареєстрована в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджено матеріалами справи, однак в гуртожитку не проживає, оскільки навчання відбувається дистанційно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження позову не надала належних та допустимих доказів на підтвердження свого матеріального стану та матеріального стану відповідача, та доказів які б давали можливість дійти висновку, про спроможність відповідача надавати матеріальну допомогу дитині, яка є повнолітньою і продовжує навчання.

Відповідач в свою чергу не надав доказів свого матеріального стану.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу за зареєстрованим місцем проживання було надіслано виклики в судове засідання до суду першої та апеляційної інстанції, однак вони повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом оголошення на сайті суду.

Відзив від відповідача як на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів виходить із такого.

Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що докази надані в суду першої інстанції були досліджені судом і їм дана належна оцінка.

Посилання позивача в суді апеляційної інстанції, що позивач є малозабезпеченою, що відповідач працює неофіційно і має можливість надавати допомогу дитині на навчання, судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами.

В суді першої інстанції зазначені пояснення позивача не надавались і не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що докази на підтвердження, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дитині, яка продовжує навчання в матеріалах справи відсутні.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16.02.2022 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 12.08.2022.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: