Справа № 158/113/20 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження № 22-ц/802/293/22 Категорія: 8 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В. Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідача Войціховського А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради Волинської області, релігійної організації «Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної церкви України с. Жидичин», третя особа Ківерцівська районна рада Волинської області про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовом.

Покликався на те, що 09 березня 1989 року виконавчим комітетом Ківерцівської районної Ради народних депутатів було прийнято рішення № 51 про реєстрацію будинковолодіння АДРЕСА_1 за церковною общиною цього села.

Крім того, позивач вказував, що у 1990 році його обрали настоятелем Свято - Миколаївського храму с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області і з цього часу він разом із сім`єю проживає у зазначеному вище будинку, проводить його поточний ремонт, сплачує комунальні платежі за користування газом та спожиту електроенергію.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги те, що він більше десяти років безперервно і відкрито користується зазначеним нерухомим майном, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 грудня 2021 року було задоволено клопотання представника відповідача релігійної організації «Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної церкви України с. Жидичин» Войціховського А. В. та, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, закрито провадження у даній справі за відсутністю предмету спору.

Вважаючи вказану ухвалу суду першої інстанції незаконною і необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд постановив оскаржувану ухвалу неповно з`ясувавши всі обставини, які мають значення для справи та дійшов передчасного висновку про відсутність предмета спору і закрив провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 , вважаючи оскаржувану ухвалу прийняту судом з додержанням норм процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що як на час звернення з позовом до суду так і на момент розгляду справи між сторонами спору не існувало і не існує жодних неврегульованих питань щодо об`єкта нерухомості, на який позивач просив визнати за ним право власності, тобто відсутній предмет спору, а отже є всі підстави для закриття провадження у справі.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згідно реєстраційного посвідчення на домоволодіння, яке належить державним, кооперативним і громадським підприємствам та організаціям від 13 березня 1989 року, що видане на підставі рішення виконкому Ківерцівської районної Ради народних депутатів № 51 від 09 березня 1989 року, належить церковній общині цього села. Право власності на вказаний житловий будинок за релігійною громадою 20 жовтня 2020 року було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того встановлено, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про визнання протиправним та скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірне нерухоме майно і рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 квітня 2021 року, залишеним в силі Волинським апеляційним судом у задоволенні позову було відмовлено.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів: копії паспорта позивача, копії будинкової книги слідує, що він зареєстрований і проживає у будинку АДРЕСА_1 з 29 червня 1990 року.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У зв`язку з цим суди не повинні допускати випадків, зокрема необґрунтованого закриття провадження у справах, оскільки це призводить до порушення конституційних прав сторін, зволікання і затягування строків розгляду справ.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зробив висновок про те, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, дійшов висновку про закриття провадження, керуючись тим, що у справі відсутній предмет спору.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим ( частина перша стаття 263 ЦПК України ).

Матеріали справи свідчать, що предметом даного позову, з приводу якого між учасниками справи виник спір, є об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, на який позивач просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю, що існував як на час пред`явлення цього позову та існує на даний час.

Отже, суду першої інстанції необхідно було врахувати, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судового рішення, за умови, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань, та розглянути посуті заявлені позовні вимоги, а у випадку їх необгрунтованості відмовити у їх задоволенні через безпідставність чи недоведеність, згідно з вимогами ЦПК України.

Тому, прийнята судом першої інстанцї ухвала про закриття провадження у справі є передчасною та не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості судового рішення і порушує право позивача на доступ до правосуддя, проголошене ст. 55 Конституції України.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції належно і повно не дослідив матеріали справи, не врахував викладене, у зв`язку із чим зробив помилковий висновок про наявність достатніх підстав для закриття провадження у справі, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому судовому розгляду.

Відповідно до положень ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином оскаржувана ухвала, як така, що не відповідає вимогам процесуального закону та перешкоджає подальшому провадженню у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 грудня 2021 року скасувати, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради Волинської області, релігійної організації «Релігійна громада Святителя Миколая Чудотворця Православної церкви України с. Жидичин», третя особа Ківерцівська районна рада Волинської області про визнання права власності за набувальною давністю направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді