17.06.2022 Справа № 756/489/22
Унікальний номер судової справи 756/489/22
Номер провадження 2/756/2674/22
Рішення

Іменем України

17 червня 2022 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Банасько І.М.,

за участю секретаря судового засідання Слуцького О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та решти шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

УСТАНОВИВ:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Стаднюка Ю.М. звернувся до суду з позовом до ТДВ «СК ««Ю.ЕС.АЙ.», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та решти шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 11.03.2021 близько 18.20 год. у м. Києві на перехресті вул. Г. Космосу та вул. Жмеринської сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Хюндай», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу «КІА», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , якому даний автомобіль належить на праві власності. Транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 27.08.2021 у справі №759/7149/21 провадження стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, а винним у вчиненні ДТП визнано ОСОБА_2 , провадження відносно якого закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до відповідальності.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у відповідача ТДВ «СК Ю.ЕС.АЙ.» за договором (полісом) №202059700, у зв`язку з чим позивачем 23.09.2021 було подано ТДВ «СК Ю.ЕС.АЙ.» заяву про виплату страхового відшкодування. Страхова компанія не виконала свого обов`язку та не здійснила виплату страхового відшкодування потерпілому до 26.12.2021, тобто у строк, визначений законодавством. ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» позбавлений членства МТСБУ з 02.08.2021. Відповідно до Звіту №803/10-21 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «КІА», д.н. НОМЕР_2 , становить 61 919,17 грн, з яких вартість відновлювального ремонту - 47 391,94 грн, а величина втрати товарної вартості автомобіля - 14 527,23 грн. Як вбачається з відповіді МТСБУ на адвокатський запит у відповідності до умов Договору (полісу) №202056700 страхова сума за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000,00 грн., а франшиза дорівнює 1 000,00 грн. Оскільки, страховик не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу та франшизу, які при цьому, все одно є складовими заподіяного потерпілій особі загального матеріального збитку, тому просить стягнути з ТДВ «СК Ю.ЕС.АЙ.» на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 46 391,94 грн та витрати на проведення оцінки в розмірі 2 000,00 грн та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 14 527,23 грн. величини товарної вартості автомобіля та 1 000,00 грн франшизи.

Ухвалою суду від 21.01.2022 відкрито провадження, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача Стаднюк Ю.М. подав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримує у повному обсязі та просив його задовольнити.

Відповідач ТДВ «СК Ю.ЕС.АЙ.» явку свого уповноваженого представника у судове засіданні не забезпечив, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про що у матеріалах справи містяться відповідні документи. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву.

Разом з тим, 06.06.2022 надіслав до суду клопотання з проханням відкласти судове засідання у зв`язку з апеляційним оскарженням ухвали суду про відмову у задоволенні його клопотання щодо залишення позову без розгляду.

Враховуючи приписи ст. 223 ЦПК України, якими встановлені підстави для відкладення розгляду справи, а також з метою дотримання розумних строків розгляду справи та недопущення її безпідставного затягування, суд дійшов висновку, що обставини на які посилається відповідач у клопотанні не є підставою для відкладення розгляду справи, а відтак у задоволенні останнього слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін і дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Судом встановлено, що 11.03.2021 близько 18.20 год. у м. Києві на перехресті вул. Г. Космосу та вул. Жмеринської сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Хюндай», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу «КІА», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , якому даний автомобіль належить на праві власності. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 27.08.2021 у справі №759/7149/21 провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 9).

У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у відповідача ТДВ «СК Ю.ЕС.АЙ.» за договором (полісом) №202059700 (а.с. 10).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 власником транспортного засобу «КІА», д.н. НОМЕР_2 , є позивач ОСОБА_1 (а.с. 8).

Відповідно до Висновку №803/10-21 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «КІА», д.н. НОМЕР_2 , становить 61 919,17 грн, з яких вартість відновлювального ремонту - 47 391,94 грн, а величина втрати товарної вартості автомобіля - 14 527,23 грн (а.с. 17-30).

Позивачем сплачено на користь ФОП ОСОБА_4 за проведення оцінки матеріального збитку автомобіля «КІА», д.н. НОМЕР_2 , 2 000,00 грн, що підтверджується квитанцією №803/10-21 від 01.11.2021 (а.с. 16).

Як вбачається з відповіді МТСБУ у відповідності до умов Договору (полісу) №202056700 страхова сума за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000,00 грн, а франшиза дорівнює 1000,00 грн (а.с. 32).

23.09.2021 позивач звернувся до відповідача ТДВ «СК Ю.ЕС.АЙ.» із заявою про страхове відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, пошкодженням транспортного «КІА», д.н. НОМЕР_2 (а.с. 12).

Судом встановлено, що на момент розгляду справи шкода, завдана позивачу у зв`язку із пошкодженням його транспортного засобу, відшкодована не була, оскільки доказів на спростування вказаної обставини матеріали справи не містять.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно п. 34.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

У постанові від 04 липня 2018 року, справа №755/18006/15-ц, провадження №14-176 цс 18, Верховний Суд зазначив:

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків.

Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ.

Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 24 червня 2019 року у справі № 562/2018/16-ц; від 07.07.2021 у справі № 757/29950/14-ц.

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вартість матеріального збитку, що становить 61 919,17 грн, суд вважає необхідним стягнути з відповідача ТДВ «Ю.ЕС.АЙ.», як страховика цивільно-правової відповідальності особи, винної у заподіянні збитків, вартість відновлювального ремонту в розмірі 46 391,94 грн та витрати на проведення оцінки в розмірі 2 000,00 грн, а всього 48 391,94 грн.

Згідно ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Враховуючи вищевикладене суд вважає правильним стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача розмір франшизи у сумі 1000,00 грн та суму втрати товарної вартості автомобіля в розмірі 14 527,23 грн.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Разом з тим, позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь 3000,00 грн та 10% від стягнутих сум - витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 22.09.2021, укладений між адвокатом Стаднюком Ю.М. та Шабатенком Д.П., акт виконаних робіт (наданих послуг) від 28.12.2021 та квитанцію до прибуткового касового ордеру №1-195 від 22.09.2021, що засвідчує оплату позивачем правничої допомоги у сумі 3 000,00 грн (а.с. 33-38).

У пунктах 3.1., 3.2. договору про надання правової (правничої) допомоги від 22.09.2021 сторони передбачили, що отримання винагороди адвокатом за надання правової (правничої) допомоги відбувається у формі гонорару. За надану за цим договором допомогу клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у наступному розмірі та порядку: 3000,00 грн - сплачується клієнтом у день укладення договору та 10% від розміру отриманих коштів у рахунок відшкодованої шкоди сплачується клієнтом після отримання ним страхового відшкодування (регламентної виплати) страхової компанії (МТСБУ), та/або від завдавача шкоди.

Водночас за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. ч. 3, 5, 9 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, суд приходить до висновку, що обсяг понесених позивачем витрат на правничу допомогу є реальним та документально підтвердженим, а тому суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідачів на користь позивача його витрати на професійну правничу допомогу адвоката, стягнувши їх у сумі 3 000,00 грн.

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача 10% від стягнутих сум витрат на професійну правничу допомогу суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Лексичне тлумачення змісту умов договору про надання правової (правничої) допомоги від 22.09.2021, укладеного між адвокатом Стаднюком Ю.М. та ОСОБА_1 в частині сплати клієнтом 10% від розміру отриманих коштів у рахунок відшкодованої шкоди приводить до переконливого висновку про погодження сторонами даного договору оплати гонорару лише після отримання страхового відшкодування (регламентної виплати) страхової компанії (МТСБУ), та/або від завдавача шкоди, факт чого на момент ухвалення судового рішення матеріали справи не містять та позивачем не доведено.

Окрім того, вищевказана умова договору розцінюється судом відповідно до принципу "Contra proferentem", як така, що містить слова у договорі, які тлумачитися проти того, хто їх написав.

Таким чином, у задоволенні стягнення з відповідачів на користь позивача 10% від стягнутих сум витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 89, 133, 137, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та решти шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ.» (адреса місцезнаходження: 04210, м. Київ, просп. Героїв Сталінграда, 4, корп. 6-А; ) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) страхове відшкодування в розмірі 46 391,94 грн, витрати, пов`язані з проведенням оцінки в розмірі 2 000,00 грн, витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 454,00 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 1 500,00 грн, а всього 50 345,94 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП невідомий) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) франшизу в розмірі 1 000,00 грн, суму величини втрати товарної вартості в розмірі 14 527,23 грн, витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 454,00 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 1 500,00 грн, а всього 17 481,23 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Оболонський районний суд м. Києва. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя І.М. Банасько