печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6274/22-ц
01 серпня 2022 року Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Бусик О. Л.,
при секретарі судових засідань - Трубінській І.С.
учасники справи:
відповідачі: Печерський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 про скасування арешту майна та виключення записів про обтяження,
У лютому 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд скасувати арешт майна ОСОБА_1 , що накладений постановою ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 10 квітня 2008 року у виконавчому провадженні №835681; скасувати арешт майна ОСОБА_1 , що накладений постановою ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 16 травня 2013 року у виконавчому провадженні №37945027.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказав про те, що згідно з інформаційною довідкою від 17 грудня 2021 року № 291059130 йому стало відомо, що 10 квітня 2008 року ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві (нині - Печерський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виніс постанову у виконавчому провадженні АА №835681 про арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , про що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна був внесений запис №31372712.
09 липня 2013 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції України у м. Києві Середою О.В. був внесений запис №1581276 на підставі постанови ВДВС Печерського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №37945027 від 16 травня 2013 року якою було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 .
Позивач вказував, що зазначені постанови позивач не отримував, про їх існування дізнався випадково.
В кінці 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявами, в яких просив вирішити питання щодо зняття вказаних арештів та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записів про обтяження щодо належного йому майна.
Листом від 13 січня 2022 року позивачу надано відповідь про те, що відповідно АСВП ідентифікувати обтяження №31372712 від 10 квітня 2008 року про арешт нерухомого майна, що внесений на підставі постанови ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві АА №835681 від 10 квітня 2008 року та віднести його до виконавчих проваджень №37945027 та №2902282 в АСВП не виявляється можливим.
При цьому, відповідач видав позивачу постанову від 28 серпня 2015 року, у якій, крім повернення виконавчого листа, було зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Однак, арешт з нерухомого майна позивача так і не було знято.
Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову.
Ухвало судді від 15 лютого 2022 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в спрощеному порядку.
01 серпня 2022 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача.
Відзив від відповідачів не надійшов.
Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб .
Судовим розглядом установлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2012 року в справі №2-2555/12 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики грошових коштів у розмірі 800 000 грн.
30 квітня 2013 року Печерський районний суд м. Києва видав виконавчий лист 2-2555/12.
16 травня 2013 року державним виконавцем ВДВС Печерського району м. Києва відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа.
Постановою державного виконавця ВДВС Печерського району м. Києва від 28 серпня 2015 року вказаний виконавчий лист повернуто на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що майно боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку. У постанові також зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 10 квітня 2008 року ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві виніс постанову у виконавчому провадженні АА №835681 про арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , про що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна був внесений запис №31372712.
09 липня 2013 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції України у м. Києві Середою О.В. був внесений запис №1581276 на підставі постанови ДВС Печерського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №37945027 від 16 травня 2013 року, якою було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 .
Позивач звернувся до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявами, в яких просив вирішити питання щодо зняття вказаних арештів та виключення з ДРРП записів про обтяження щодо належного йому майна.
Згідно з листом Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30 листопада 2022 року згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідача відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника та рекомендовано звернутись до суду.
При цьому, у листі від 13 січня 2022 року зазначено, відповідно АСВП ідентифікувати обтяження №31372712 від 10 квітня 2008 року про арешт нерухомого майна, що внесений на підставі постанови ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві АА №835681 від 10 квітня 2008 року та віднести його до виконавчих проваджень №37945027 та №2902282 в АСВП не виявляється можливим.
Крім цього, у листі зазначено про те, що відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» строк зберігання завершених виконавчих проваджень переданих на зберігання становить три роки, у зв`язку з чим, матеріали виконавчих проваджень є знищеними.
Крім того, у листі зазначено про те, що Законом України «Про виконавче провадження» та зазначеним вище наказом не передбачено механізму та порядку зняття арешту за виконавчими провадженнями, інформація щодо яких відсутня в АСВП.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею.
Згідно з частиною першою ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно порушується право приватної власності заявника, внаслідок чого, він позбавлений змоги у повному обсязі здійснювати свої права власника нерухомого майна.
Крім того, наявність чинного арешту майна позивача, без зазначення конкретного майна, на яке накладено арешт та не анульованого, поза сумнівом, порушує законні права та інтереси позивача.
У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України).
У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України.
За приписами частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, доводів позивача та наданих ним доказів, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки підставою для накладення арешту на майно позивача є постанова Відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 16 травня 2013 року ВП №37945027, яке закрито на підставі постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та якою припинено чинність арешту майна боржника, однак не внесена інформація до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Інформація щодо постанови ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 10 квітня 2008 року серії АА №835681 року відсутня.
На підставі вищевикладеного, слід дійти висновку про те, що наявність обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо невизначеного майна ОСОБА_1 згідно з постановами від 10 квітня 2008 року та від 16 травня 2013 року позбавляє позивача на володіння, користування та розпорядження належним йому майном.
З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обґрунтування позивача знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) підлягає задоволенню.
Разом з тим, оскільки позивачем не заявлено позовних вимог до ОСОБА_2 та ним не вказано, які його права та охоронювані інтереси вона порушила, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 41, 55, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1-16, 317, 319, 321, 328, 334, 391, 392, 1218, 1220, 1268 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 137, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 про скасування арешту майна та виключення записів про обтяження - задовольнити частково.
Скасувати арешт, накладений Державною виконавчою службою Печерського районного управління юстиції в м. Києві згідно з постановою АА №835681 від 10 квітня 2008 року, що зареєстрований реєстратором Шостою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером №69922096 від 10 квітня 2008 року на нерухоме майно.
Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про обтяження від 10 квітня 2008 року №6992096.
Скасувати арешт, накладений відділом Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві на підставі постанови №37945027 від 16 травня 2013 року, що зареєстрований реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Середою Оленою Василівною 09 липня 2013 року №1581276.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування арешту майна та виключення записів про обтяження - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).
ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Повний текст рішення суду складено 09 серпня 2022 року.
Суддя О. Л. Бусик