Справа № 727/5065/21
Провадження № 2/727/28/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Орлецькій Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

Встановив:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що її свекруха ОСОБА_4 була власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , що розташована на території м. Чернівці садівничого товариства «Шкода» по вулиці Бабинській.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 червня 2018 року було встановлено факт спільного проживання однією сім`єю її та ОСОБА_4 , з 1998 року по день смерті останньої до ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно її було визнано спадкоємцем 4-ої черги, так як інші спадкоємці за законом та заповітом відсутні.

Пізніше, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2018 року за нею було визнано право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0771 га за адресою: АДРЕСА_1 у садівничому товаристві «Шкода» для ведення садівництва.

На підставі даного рішення суду вона вирішила провести реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак для проведення реєстрації права власності на земельну ділянку необхідним є отримання витягу із Державного земельного кадастру, присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки.

Однак, при зверненні до відповідних організацій щодо розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, їй стало відомо, що успадкована нею земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 .

10 липня 2019 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою про надання їй у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 орієнтованою площею 0,0600 га, яка розташована в садівничому товаристві «Шкода» за адресою: АДРЕСА_1 , для садівництва.

Рішенням 73 сесії VII скликання Чернівецької міської ради №1926 від 07.11.2019 року було надано ОСОБА_3 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 0,0600 га у власність у садівничому товаристві «Шкода» за адресою: АДРЕСА_1 , для індивідуального садівництва.

Після виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, ОСОБА_3 було отримано рішення 78 сесії VII скликання Чернівецької міської ради №2215 від 11.06.2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі безоплатно у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 , у садівничому товаристві «Шкода» за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0674 для індивідуального садівництва, що в подальшому і стало підставою для реєстрації за нею права власності на земельну ділянку.

13 листопада 2020 року їй стало відомо про те, що земельна ділянка площею 0,0674 га кадастровий №:24:003:1453 відчужена новому власнику ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу.

Відповідачка зі свого боку не вжила усіх розумних заходів, не виявила обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця ОСОБА_3 на відчуження майна.

А тому просила витребувати від ОСОБА_2 земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий №:24:003:1453, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки на її користь понесені судові витрати.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просила задовольнити позов.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в задоволенніпозову. Допитана в якості свідка відповідачка пояснила суду, що вона купила земельну ділянку у садівничому товаристві «Шкода». З 2005 року у неї у власності була також сусідня ділянка. Позивачку ОСОБА_1 на території садівничого товариства вона ніколи не бачила.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та її представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенніпозову, з підстав викладених у поясненнях щодо позовної заяви. Допитана в якості свідка третя особа пояснила суду, що з 1990 року вони з чоловіком ходили та обробляли земельну ділянку № НОМЕР_1 , сплачували членські внески в садівничому товаристві «Шкода». До 2018 року чоловік ОСОБА_5 був членом даного садівничого товариства, а після його смерті туди вступила вона. Рішенням Чернівецької міської ради вона приватизувала земельну ділянку, а потім продала її ОСОБА_2 сусідці по земельній ділянці. ОСОБА_1 на даній земельній ділянці ніколи не була і про її права на землю вона не знала.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона донька позивачки, що померла власниця земельної ділянки жила з ними разом з 1998 року по 2004 рік. Вони не зареєстрували право власності на земельну ділянку, бо не знали, що це потрібно. ЇЇ мама ОСОБА_1 та бабуся користувались земельною ділянкою.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що вона зараз є заступницею голови садового товариства, а раніше була головою. Ділянка №87 межує з її земельною ділянкою, а влітку вона живе на дачі на території її земельної ділянки. Землю обробляли ОСОБА_8 та його нова дружина, він також платив податки за землю. ОСОБА_8 з дружиною ОСОБА_3 вступили в садове товариство і стали його членами. Коли помер ОСОБА_9 , ОСОБА_3 стала членом садового товариства, і навела там порядок. ОСОБА_1 до садового товариства не зверталась і вона її ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона власниця земельної ділянки АДРЕСА_2 років. Її ділянка знаходиться через дві ділянки від ділянки № НОМЕР_1 . П`ятий рік вона приживає там постійно. Ділянку №87 обробляла ОСОБА_3 , ні ОСОБА_11 , ні ОСОБА_1 вона не знає.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_12 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 52).

Шлюб їх був розірваний, після чого 18 травня 1990 року ОСОБА_5 (прізвище змінене з ОСОБА_13 ) зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується копією її паспорта (а.с.51).

Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю від 08.08.2000 року, що був виданий на підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради від 01.06.1999 року (а.с. 22) земельна ділянка, розташована на території АДРЕСА_1 , для ведення садівництва належала ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла і після її смерті відкрилась спадщина. Спадкоємцем першої черги по закону у відповідності до вимог ст.1261 ЦК України був її син ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про його смерть (а.с. 53).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 червня 2018 року було встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , з 1998 року по день смерті останньої до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 21).

В подальшому рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2018 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0771 га за адресою: АДРЕСА_1 у садівничому товаристві «Шкода» для ведення садівництва (а.с.19-20).

10.07.2019 року ОСОБА_3 звернулась до Департаменту містобудівного комплексу і земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0600 га, розташованої в садівничому товаристві «Шкода» за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Рішенням 73 сесії VІІ скликання Чернівецької міської ради № 1926 від 07 листопада 2019 року було надано дозвіл ОСОБА_3 на складання проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки для індивідуального садівництва (а.с. 16), а рішенням 78 сесії VІІ скликання Чернівецької міської ради № 2215 від 11 червня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі безоплатно у власність ОСОБА_3 цієї земельної ділянки площею 0,0674 га, кадастровий номер :24:003:1453, для індивідуального садівництва (а.с. 18).

Судом встановлено, що жодне з вищевказаних рішень ніким не оскаржені та не скасовані.

Під час дослідження письмових доказів по справі судом досліджено довідку садівничого товариства «Шкода» №86 від 12.11.2021р., у якій вказано, що земельною ділянкою № НОМЕР_1 у садівничому товаристві «Шкода» до 1990 року користувалося подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Після 1990 року цією земельною ділянкою користувалося подружжя ОСОБА_14 та ОСОБА_3 . Щодо сплати членських внесків, їх здійснював ОСОБА_14 , а після його смерті ОСОБА_3 . Відомостей про сплату членських внесків ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не виявлено (а.с. 89)

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки реєстровий №3889 виданий 21.08.2020 року власником земельної ділянки площею 0,0674 га, кадастровий номер :24:003:1453 стала ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 сформованою 13.11.2020 року (а.с. 9).

Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений права власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом частини 1 статей 316 та 318 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_15 посилалась на те, що відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України визначено право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Згідно з ч. 1 цієї статті якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч.3 цієї статті якщо майно було набуте безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Власник майна має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в тому числі і від добросовісного набувача, пред`явивши віндикаційний позов до останнього набувача.

Про це зазначено також у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 14.11.2018 р. у справі №183/1617/16, зокрема, у пунктах 84-86, 102-104 постанови.

Можливість позивача реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Проте, Верховний Суд України у справі №6-658цс15 звернув свою увагу на наступне: відповідно до частини другої статті 152 Земельного Кодексу України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Суд повинен встановити: чи існувало право, що підлягає захисту, на момент виникнення спірних правовідносин, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленного, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Також Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив в пункті 23 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначив, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Однак, відповідно до чинних статей 125 та 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 даного Закону обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.

У правових висновках, викладених у пунктах 90-91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 р., зазначено про те, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній з 01 січня 2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Проте судом встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 по даний час не було здійснено державну реєстрацію свого права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0771 га за адресою: АДРЕСА_1 у садівничому товаристві «Шкода» для ведення садівництва за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2018 року. Тому дане рішення суду не породило для ОСОБА_1 виникнення права власності на земельну ділянку.

В матеріалах справи також відсутні будь-які докази відмови у внесенні відомостей до Державного реєстру прав та обтяжень на нерухоме майно про ОСОБА_1 , як про власника спірного нерухомого майна чи відмови в державній реєстрації даного судового рішення.

Суд вважає, що положення ст.ст. 387 та 388 ЦК України в даних правовідносинах не можуть бути застосовані, оскільки позивачка ОСОБА_1 не набула права власності на спірну земельну ділянку у передбачений законом спосіб, а тому вона не наділена правами власника і не може витребовувати дану ділянку у ОСОБА_2 .

Третя особа ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку на законних підставах і на момент відчуження цього майна ОСОБА_2 мала повне право розпоряджатись ним та відчужувати його. Третя особа ОСОБА_3 не вчинила жодних протиправних дій та не заволодівала земельної ділянкою позивачки без достатньої правової підстави, а навпаки отримала її у законний спосіб шляхом приватизації у відповідності до вимог чинного Земельного Кодексу України.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіннянеобхідно відмовити.

Крім того, ухвалою суду від 10 червня 2021 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_15 постановлено забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0674 га, кадастровий №:24:003:1453 у садівничому товаристві «Шкода» за адресою: АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Згідно з ч.10 ст.158 ЦПК України, у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Зважаючи на те, що справу по суті розглянуто, суд вважає заходи забезпечення позову, вжиті вищевказаною ухвалою підлягають скасуванню після набрання рішенням по даній справі законної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 125, 126, 152 ЗК України ст.ст. 321, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 7, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 158, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.06.2021 року, у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0674 га, кадастровий №:24:003:1453 у садівничому товаристві «Шкода» за адресою: вул. Бабинська вул. Білецька м. Чернівці скасувати.

З повним текстом рішення суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 22 квітня 2022 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: