ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6722/21 Номер провадження 22-ц/814/834/22Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача, Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України, в особі директора Куліша В.М. на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У липні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохав стягнути з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства 158 750,12 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 06.02.2020 по 25.05.2020 перебував з відповідачем у трудових відносинах. Наказом №83-к/тр від 25.05.2020 його було звільнено із займаної посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). При звільненні заробітна плата за квітень 2020 року не була виплачена. Заборгованість по виплаті заробітної плати, що утворилась за квітень 2020 року, становила 14 190,60 грн. та була виплачена тільки 13.04.2021, тобто із затримкою 10 місяців 20 днів. На підставі ст. 117 КЗпП України позивач прохав стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 158 750,12 грн. за період з 25.05.2020 по 13.04.2021 (із розрахунку: 236 робочих днів х 672,67 грн. середньоденна заробітна плата).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України задоволено у повному обсязі:

- стягнуто з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 158 750,12 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнуто з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 5 000 грн. понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

Із вказаним рішенням не погодився відповідач, ДП «Готель «Козацький» Міністерства оборони України, та оскаржив його в апеляційному порядку через уповноваженого представника.

В апеляційній скарзі прохає рішення суду першої інстанції скасувати.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Щодо порушення норм процесуального права зазначено, що позивачем при зверненні до суду не було сплачено судовий збір, однак місцевий суд відкрив провадження в порушенням вимог ст. 117 ЦПК України, не залишив позов без руху. Суд першої інстанції не дослідив заперечення щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про що було заявлено у відзиві на позов. Скаржник вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, встановлений статтею 233 КЗпП України.

Також, місцевий суд не дослідив та не надав оцінки фактичним обставинам, що призвели до виникнення заборгованості, скорочення виробництва в відділах/службах, призупинення діяльності підприємства до закінчення карантину, не врахував дії роботодавця, виплату працівнику допомоги по тимчасовому безробіттю, відповідно до договору від 08.05.2020, укладеного між ДП «Готель «Козацький» МОУ та Шевченківською районною філією Київського міського центру зайнятості.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу від сторони позивача до апеляційного суду не надходив.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;

Місцевим судом установлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 06.02.2020 по 25.05.2020 працював на Державному підприємстві «Готель «Козацький» Міністерства оборони України.

З 06.02.2020 працював на посаді менеджера у готельному господарстві підприємства згідно з наказом № 22-к/тр від 05.02.2020.

17.02.2020 переведений на посаду начальника служби маркетингу згідно з наказом № 34-к/тр від 14.02.2020.

25.05.2020 на підставі наказу №83-к/тр від 25.05.2020 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що вбачається з копії трудової книжки. (а.с. 11)

При звільненні з роботи ОСОБА_1 не була виплачена заробітна плата за квітень 2020 року, що підтверджується витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України та сторонами не заперечувалось.

Апеляційним судом з матеріалів справи також встановлено, що наказом ТВО директора ДП «Готель «Козацький» МОУ № 6 ОД від 01.04.2020 у зв`язку із введенням карантину та забороною діяльності відповідно до постанови Кабінету Міністрів України 11.03.2020 №211, вирішено призупинити діяльність підприємства з 01.04.2020 до закінчення карантину; повністю скоротити тривалість робочого часу працівників ДП «Готель «Козацький» МОУ згідно з Переліком у Додатку № 1 до наказу (до якого входить і позивач у даній справі) (а.с. 62-63).

08.05.2020 між ДП «Готель «Козацький» МОУ та Шевченківською районною філією Київського міського центру зайнятості було укладено Договір № 152 «Про надання допомоги по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2». Предметом даного договору є надання центром зайнятості роботодавцю коштів, передбачених у бюджеті Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття для виплати працівникам допомоги по частковому безробіттю на період карантину відповідно до Порядку надання та повернення коштів, спрямованих на фінансування допомоги по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 306, у разі втрати ними частини заробітної плати внаслідок вимушеного скорочення. (а.с. 65- 68)

21.05.2020 ОСОБА_1 за квітень 2020 року на підставі вищевказаного Договору було виплачено допомогу по частковому безробіттю на період карантину у відповідності з пп. 2 Договору про надання допомоги по частковому безробіттю на період карантину від 08.05.2020 у сумі 4 723,00 грн. (без ПДВ), згідно з платіжною відомістю ДП «Готель «Козацький» МОУ № 3 від 21.05.2020. (а.с. 64)

13.04.2021 заборгованість по заробітній платі, що утворилась за квітень 2020 року, виплачена позивачу повністю в сумі 14 190,60 грн., що підтверджується звітом-розрахунком банківської карти позивача та відомістю ДП «Готель «Козацький» МОУ № 230 від 13.04.2021 року. (а.с. 12-14)

Суд першої інстанції, встановив, що при звільненні позивача з вини роботодавця йому не була виплачена заробітна плата за квітень 2020 року у строк, передбачений статтею 116 КЗпП України; відсутність фінансово-господарської діяльності та коштів не виключає вини відповідача у порушенні строків розрахунків з позивачем, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у порядку ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільнення (25.05.2020) по день фактичної виплати заборгованості (13.04.2021) у сумі 158 750,12 грн.

доводів, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 06.02.2020 по 25.05.2020 перебував з відповідачем у трудових відносинах.

Сторонами не заперечувалось, що заборгованість по виплаті позивачу заробітній платі при звільненні становила 14 190,60 грн., яка була фактично виплачена 13.04.2021, тобто із затримкою в 10 місяців та 20 днів.

Спір між сторонами щодо розміру належних позивачу при звільненні сум відсутній.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, у тому числі у зв`язку із веденням на всій території України карантину та пов`язаних з цим карантинних обмежень, зниження попиту на послуги готелю, не виключає вини роботодавця у порушенні встановлених законом строків розрахунку з працівником при звільненні та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Для підтримки роботодавців, які використовують найману працю, під час дії карантину державою було запроваджено програму часткового безробіття відповідно до «Порядку надання та повернення коштів, спрямованих на фінансування допомоги по частковому безробіттю на період карантину та/або надзвичайної ситуації, встановлених Кабінетом Міністрів України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 р. № 306.

Згідно з п. 3 вказаного Порядку допомога надається центром зайнятості застрахованим особам, зокрема працівникам, з якими роботодавцем оформлено трудові відносини, у разі втрати ними частини заробітної плати або доходу внаслідок вимушеного скорочення передбаченої законодавством тривалості робочого часу у зв`язку із зупиненням (скороченням) діяльності, за зверненням роботодавця або фізичної особи - підприємця, яка є застрахованою особою, для її виплати працівникам, з якими не припинено трудові відносини, або фізичній особі - підприємцю, яка є застрахованою особою та не отримує допомогу як працівник.

Виплата працівникам допомоги по частковому безробіттю за своєю юридичною природою є грошовою підтримкою, що надається підприємствам за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України для виплат працівникам.

Однак, законодавство жодним чином не звільняє роботодавця від обов`язку виплачувати заробітну плату за жодних підстав.

Таким чином, отримання позивачем 30.06.2020 допомоги по частковому безробіттю у сумі 4 723,00 грн. не впливає на порядок оплати праці роботодавцем, і не позбавляє роботодавця обов`язку своєчасно розрахуватись з працівником при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини роботодавця у виникненні заборгованості є безпідставними та правильність висновків місцевого суду в цій частині не спростовують.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні у передбачений законом строк, а тому позивач має право на компенсацію у порядку ст. 117 КЗпП України.

Щодо строку позовної давності.

Згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Норми цієї статті підлягають застосуванню щодо спору про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у справі № 1-5/2012 у своєму рішенні від 22.02.2012 Конституційний Суд України вказав, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 6 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач фактично розрахувався із позивачем 13.04.2021.

В силу статті 123 ЦПК України, строк позовної давності підлягає обчисленню з 14.04.2021 та становив до 14.07.2021 включно.

Даний позов надісланий до суду засобами поштового зв`язку - поштовим відправленням «Укрпошта Експрес» № 338 від 13.07.2021, тобто зданий на пошту до закінчення строку позовної давності, а отже такий строк не вважається пропущеним. (а.с. 22)

Доводи скаржника про пропущення позивачем строку звернення до суду із даним позовом не знайшли свого підтвердження.

Разом із тим, постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), на всій території України установлено карантин з 19 грудня 2020 до 31 березня 2022, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Пунктом 1 Глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Хоча суд першої інстанції не дослідив доводів відповідача щодо застосування строку позовної давності, однак, враховуючи що строк позовної давності не пропущений, це не може бути підставою для скасування рішення.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Установлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до частини 1 статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року справа №761/9584/15-ц, відійшла від правового висновку Верховного Суду України висловлену у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку.

Згідно вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати (п. 91 постанови):

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості;

-з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема:

дії працівника (хоча працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, і закон не покладає на нього обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, водночас у вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав; слід враховувати відсутність у нього наміру завдати шкоди іншій особі чи ознак зловживання правом з метою збагачення; чи вчиняв працівник дії щодо стягнення заборгованості як в судовому так і позасудовому порядку, тощо);

дії роботодавця у спірних правовідносинах (щодо погашення заборгованості, тощо);

співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з пунктом 81 вище вказаної постанови Верховного Суду, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Розрахована таким чином сума ймовірних втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Для досягнення мети пропорційності та розумності, у даному випадку, суд повинен дослідити у сукупності, як ймовірний розмір майнових втрат працівника, так і його співмірність із заявленою до стягнення сумою середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а також розмір недоплаченої працівнику суми заробітної плати, інші обставини: сума заборгованості та її характер; період заборгованості; наявність спору між сторонами щодо належних працівнику платежів при звільненні; дії працівника щодо захисту своїх прав та інтересів, дії роботодавця з погашення боргу (принаймні в частині, що не оспорюється), фактичні обставини виникнення заборгованості роботодавця, тощо.

Місцевий суд, хоча і послався у своєму рішенні на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 №761/9584/15-ц, однак не враховував обставин, що мають значення для дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності при стягненні компенсації у порядку ст. 117 КЗпП України.

Як встановлено судом вище, розмір простроченої заборгованості із заробітної плати перед позивачем становив - 14 190,60 грн.

Сума середнього заробітку за весь період прострочення виплати склала - 158 750,12 грн., що 89,38% перевищує суму заборгованості.

Апеляційний суд враховує, що виникненню заборгованості передувало призупинення діяльності підприємства, повне скорочення робочого часу внаслідок запровадження на всій території України карантину. При цьому, роботодавцем вжито заходів щодо виплати працівникам, у тому числі позивачу, компенсації по частковому безробіттю на період карантину.

Разом із тим, позивач не звертався до відповідача із вимогою про виплату належних йому сум при звільненні, ані в судовому, ані в позасудовому порядку. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Заборгованість фактично була виплачена позивачу роботодавцем у добровільному порядку.

З урахуванням приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, з огляду очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 28 381,20 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, однак є співмірною розміру заборгованості та справедливою за даних фактичних обставин.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, зменшивши суму стягнення до 28 381,20 грн. (подвійний розмір невиплаченої грошової суми).

Щодо доводів скаржника про порушення місцевим норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд зазначає, що дійсно при зверненні до суду позивачем не було сплачено судовий збір, за відсутності підстав звільнення позивача від сплати судового збору та суд першої інстанції відкрив провадження у справі та ухвалив рішення без дотримання вимог ст. 185 ЦПК України щодо залишення позовної заяви без руху, однак вказане процесуальне порушення не є таким, що призвело до неправильного вирішення справи, а також може бути виправлене під час апеляційного перегляду.

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Позивачем при зверненні до суду першої інстанції із вказаним позовом судовий збір сплачено не було. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки позивачем при зверненні до суду не було сплачено судовий збір за подачу позову, який становив 1 587,50 грн. (1% від ціни позову), судовий збір підлягає стягненню на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з позивача на користь держави підлягає стягненню 1 303,65 грн., з відповідача на корить держави - 283,85 грн., враховуючи, що позов задоволено на 17,88% із розрахунку:

(28 381,20:158 750,12) х 100 = 17,88%

1 587,50 х 17,88% = 283,85 грн.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з позивача на користь відповідача підлягає компенсації частина судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, сплаченого відповідачем за подачу апеляційної скарги, що становив 2 381,25 грн. (150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).

Оскільки загальна сума стягнення з відповідача на користь позивача за результатами розгляду апеляційної скарги зменшена із 158 750,12 грн. до 28 381,20 грн., тобто апеляційна скарга задоволена в сумі 130 368,92 грн. (158 750,12 - 28 381,20), то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1 955,53 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги (із розрахунку: (2 381,25 х 130 368,92) : 158 750,12 = 1 955,53).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду бути понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 5 000,00 грн., що підтверджується наступними доказами: договір про надання правової допомоги № 209/1-ш від 01.06.2021, ордер на надання правничої допомоги № 1049035 від 13.07.2021 до Договору, Акт № 1 прийому-передачі виконаних робіт згідно Договору на суму 5 000 грн., розрахунок витрат на правову допомогу.

Рішенням місцевого суду стягнуто з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 5 000 грн. понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Враховуючи принцип пропорційності (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України), часткове задоволення позову на 17,88%, рішення місцевого суду частині розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу слід змінити, зменшивши суму з 5 000,00 грн. до 894,00 грн.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Ураховуючи зазначене, рішення місцевого суду необхідно змінити, зменшивши суму стягнення з відповідача на користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 158 750,12 грн. до 28 381,20 грн. з урахуванням мотивів, викладених у редакції цієї постанови, а також зменшивши суму витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, - з 5 000,00 грн. до 894,00 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2021 року змінити в частині стягнення з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 158 750,12 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши суму стягнення з 158 750,12 грн. до 28 381,20 грн.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2021 року змінити в частині стягнення з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн. витрат, понесених позивачем на правову допомогу, зменшивши суму стягнення з 5 000,00 грн. до 894,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави частину судового за подачу позову до суду у сумі 1 303,65 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на користь держави частину судового збору 283,85 грн., що підлягала сплаті позивачем при зверненні до суду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України частину судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги, у розмірі 1 955,53 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко