ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/244/22 Справа № 204/205/21 Суддя у 1-й інстанції - Мащук В. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання додаткових угод недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання додаткових угод недійсними. Позивач просив суд: - визнати додаткову угоду від 18.02.2009 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, що була укладена між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , недійсною; - визнати додаткову угоду від 19.12.2011 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, що була укладена між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , недійсною; - визнати додаткову угоду від 30.12.2011 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, що була укладена між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , недійсною; - стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 лютого 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська була винесена ухвала про відкриття провадження по справі № 204/286/16-ц за позовом ПАТ «КБ Приватбанк». При ознайомлені з матеріалами справи ОСОБА_1 встановив, що позов подано на підставі кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, нібито, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , згідно до якого останній, нібито, взяв в кредит у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в розмірі 12 058 497, 12 грн. Керуючись цим, відповідач заявив позов на 33 мільйони гривень. З цього моменту почалось порушення права ОСОБА_1 , а отже і строк позовної давності для подання даного позову. Позивач був здивований поданим позовом, оскільки вказаний договір він не підписував та грошей від відповідача він не отримував. Тому, сторони розпочали перемови, відповідач визнав свою помилку та відізвав позов. На даний момент відповідач знову почав пред`являти до позивача вимоги з повернення вказаного кредиту, процентів, пені та іншого. Це стало причиною для подання позову про визнання вказаного кредитного договору недійсним в судовому порядку. Провадження за позовом було відкрито. Під час розгляду вказаної справи Позивачем, з метою доведення тієї обставини, що спірний договір та всі додатки до нього з банком фактично не укладались, було заявлено про проведення судової почеркознавчої експертизи. 08.08.2019 року експертиза була проведена, та складено висновок, відповідно до якого у додаткових угодах від 19.12.2011 року, 30.12.2011 року та 18.02.2009 року підписи виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Зазначені додаткові угоди позивач вважає недійсними, так як, по перше, вказаний кредитний договір не передбачає права на внесення змін до нього банком в односторонньому порядку. Позивач в свою чергу, не надавав ніяких згод, ані на укладення кредитного договору, ані на укладення додаткових угод, що вносять зміни до нього. По-друге, кредитний договір № 2Л004Г від 22.12.2008 року та додаткова угода від 18.02.2009 р. до нього не підписані сторонами, як цього вимагає Закон. На місці підпису уповноваженої особи відповідача стоїть фотокопія підпису керівника кредитного центру відділення «Дніпропетровське регіональне відділення» О.В. Тарасенко та фотокопія печатки банку. Крім того, в угодах зазначено, що вона діяла на підставі довіреності, однак, копія даної довіреності не була залучена до спірного кредитного договору. Таким чином вважати, що збоку відповідача договір та додаткову угоду було підписано особою, що мала достатньо на це прав, не можна. Дана обставина повинна бути доведена належним чином відповідачем, шляхом надання оригіналу для огляду та копії для залучення до матеріалів справи, вищезазначеної довіреності. По-третє, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п. А.2 вказаного Кредитного договору, ліміт кредитного договору: 12 058 497, 12 грн. на наступні цілі: споживчі. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, банк при наявності грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит в формі згідно п. А.1 з лімітом, на цілі, вказані в п. А.2 не пізніше 5 днів з моменту, наведеного в третьому абзаці п. 2.1.2, в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів, винагороди, в обумовлені даним договором строки. Якість послуг повинна відповідати законодавству України, нормативним актам НБУ, що регулюють кредитні правовідносини. Тобто, позивачу, згідно до умов договору, якщо б він був підписаний сторонами, надано не кредит, а кредитний ліміт. Відповідно до п. 2.1.2 Кредитного договору, банк зобов`язується надати кредит шляхом видачі готівки через касу, в межах суми, обумовленої п. 1.1, а також при умові виконання Замовником зобов`язань, передбачених п. 2.2.11. Для отримання кредиту (чи його частини) позичальник зобов`язується не пізніше дати, запланованої для отримання кредиту надати в Банк попередню вимогу у вільній формі з наведенням суми кредиту та строку його надання. Зобов`язання по видачі кредиту чи його частини згідно кредитного договору виникають у банка в день надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах наведених в них сум в порядку, передбаченому п. 2.4.2. Отже, обов`язковою складовою в кредитних правовідносинах - є надання відповідачем у власність позивача коштів, які той зобов`язується повернути на умовах та в строки передбачені кредитним договором. Однак, як можливо встановити з доказів, які маються в матеріалах справи, грошові кошти позивачу у власність надані не були. І доказів того, що позивач їх отримав у відповідача немає. Заяву про видачу готівки № 1 від 24.12.2008 року доказом видачі кредиту вважати не можна, оскільки, згідно до Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 року, якою затверджена форма даної заяви, вона повинна бути підписана отримувачем коштів. В даному випадку вона підписана лише невідомими особами з боку банку, в графі «Отримувач» підписи відсутні. Крім того, відповідно до п. 1 глави 1 розділу III Постанови Правління НБУ №337 від 14.08.2003 року, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки (додаток 6), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 7), заява на видачу готівки (додаток 8), прибутковий касовий ордер (додаток 9), видатковий касовий ордер (додаток 10 ), грошовий чек (додаток 11), а також рахунки на сплату платежів та документи, встановлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Валютно-обмінні операції, а також операції з банківськими металами здійснюються на підставі касових документів, визначених іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п. 2 глави 1 розділу III вказаної Постанови, з каси банку готівка національної валюти видається за такими видатковими документами: за грошовими чеками - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям; за заявою на видачу готівки - фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та фізичним і юридичним особам переказ без відкриття рахунку (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу) за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо); за документом на отримання переказу готівкою в національній валюті, установленим відповідною платіжною системою, - фізичним і юридичним особам (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу); за видатковим касовим ордером - працівникам банку за внутрішньобанківськими операціями. Таким чином, за заявою про видачу готівки грошові кошти не можуть бути видані в кредит. Це фінансовий документ, на підставі якого фізичній особі може бути видана готівка з її поточного чи депозитного рахунку, з кредитного ні. Інших документів, які б свідчили про видачу позивачу кредиту, крім не підписаної заяви № 1, відповідач не надав. Таким чином, вважати даний кредитний договір укладеним неможливо. Позивач протягом всього часу дії кредитного договору так і не звернувся до відповідача з вимогою про надання кредиту та грошових коштів не отримував. Ця обставина була підтверджена при розгляді цивільної справи № 204/286/16-ц. Тоді ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості і не зміг надати до матеріалів справи доказів видачі останньому кредиту. У банка не було звернення ОСОБА_1 в порядку п. 2.1.2 Кредитного договору, про розмір необхідної суми кредиту, та не було підписаного ОСОБА_1 касового ордеру про отримання в касі готівки. Отже, відповідач фактично не надавав позивачу кредит, а тому в нього і відсутні відповідні документи. Отже, вказаний кредитний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме: на надання грошових коштів в кредит. А така обставина є підставою для визнання договору недійсним. По-четверте, відсутня згода дружини позивача на укладення спірних угод, що є також підставою для визнання правочинів недійсними. Тому, враховуючи, що додаткові угоди до кредитного договору позивачем не підписувались, кредитні кошти не отримувались, а кредитний договір є фактично не укладеним, позивач вважає, що додаткова угода від 19.12.2011 року, додаткова угода від 30.12.2011 року, додаткова угода від 18.02.2009 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, - є недійсними, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду (а.с.1-6).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання додаткових угод недійсними залишено без задоволення (а.с.149-155).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.156-159)

В порядку ст. 360 ЦПК України від АТ КБ ПриватБанк надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність рішення суду та безпідставність доводів апеляційної скарги, просив рішення суд залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 174-178).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 грудня 2008 року між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2Л004Г, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, з встановленим лімітом договору 12058497, 12 грн. на споживчі послуги, зі строком повернення 22.12.2011 року.

Відповідно до п.п.1.1. п.1 договору банк при наявності вільних грошових коштів зобов`язувався надати позичальнику кредит у формі відповідно до п.А.1, з лімітом і на цілі, зазначені в п.А.2 не пізніше 5 днів з моменту, зазначеному у п. 2.1.2, в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, відсотки, винагороду в обумовлені законом строки.

Відповідно до п.п.2.1.2 п. 2 договору банк зобов`язався надати кредит через касу шляхом видачі готівки (а.с.29-31).

Відповідно до заяви на видачу готівки №1, 24.12.2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 12058497 грн. 12 коп. (а.с.32).

18 лютого 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року, змінено п. А8 розділу А викладено в наступній редакції: Датою сплати відсотків є дата, зазначена в п. А.3. При несплаті відсотків у вказаний строк вони вважається простроченими, крім випадків розірвання договору відповідно до п.2.3.2. (а.с.33).

19 грудня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, відповідно до якого внесено зміни до п.А.2.1,п.А.3., п.А.5, п.А.8 кредитного договору. Внесено додаток 1 до кредитного договору№2Л004Г від 22.12.2008 року, відповідно до якого зменшення наявного ліміту проводиться відповідно до графіка зменшення ліміту, вказаному в таблиці: 23.11.2013 року встановлено ліміт 12057497,12 грн.; 23.12.2013 року кредитний ліміт - 0,00 грн. (а.с.34).

Відповідно до додаткової угоди від 30.12.2011 року до кредитного договору №2Л004Г від 22.12.2008 року, п.А.2. договору викладено в наступній редакції: «А.2. Ліміт даного кредитного договору: 11741 962 грн., на споживчі цілі. Додаток 1 до кредитного договору викладено в наступній редакції:23.11.2013 року встановлено кредитний ліміт -11741000 грн.; 23.12.2013 року кредитний ліміт 0,00 грн. (а.с.35).

10 жовтня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_1 направлено лист -вимогу про усунення порушень умов кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року (а.с.83-84).

17 січня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_1 направлено лист -вимогу про усунення порушень умов кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року (а.с.81-82).

20 січня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_1 направлено лист -вимогу про наявність заборгованості, відповідно до якого станом на 20.01.2014 року заборгованість за кредитним договором складає 21047434, 95 грн.(а.с.78-79).

13.02.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.87).

18.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про залишення позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, на підставі п.6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а.с.77).

Відповідно до висновку експерта № 3097-19 за результатами проведення почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 204/6837/17 від 08.08.2019 року, чотири підписи від імені ОСОБА_1 в графі «Заемщик» на першій, третій, п`ятій та шостій сторінках кредитного договору № 2Л004Г, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , - виконані самим ОСОБА_1 .

Підписи від імені ОСОБА_1 в наступних документах: в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 19.12.2011 до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року; в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 30.12.2011 до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008; в загальній графі «Заемщик» двох примірників додаткової угоди від 18.02.2009 до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису (а.с.9-28,120-138).

Судом достовірно на підставі висновку експерта № 3097-19 за результатами проведення почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 204/6837/17 від 08.08.2019 року, встановлено, що чотири підписи від імені ОСОБА_1 в графі «Заемщик» на першій, третій, п`ятій та шостій сторінках кредитного договору № 2Л004Г, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , - виконані самим ОСОБА_1 .

Підписи від імені ОСОБА_1 в наступних документах: в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 19.12.2011 до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року; в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 30.12.2011 до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008; в загальній графі «Заемщик» двох примірників додаткової угоди від 18.02.2009 до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір № 2Л004Г від 22.12.2008 року підписано сторонами, до Кредитного договору укладені Додаткові угоди від 18.02.2009 року, 19.12.2011 року, 30.12.2011 року, які є оспорюваними, та за рішенням суду можуть бути визнані недійсними. Висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи судом встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в: в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 19.12.2011 до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року; в загальній графі «Заемщик» додаткової угоди від 30.12.2011 до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008; в загальній графі «Заемщик» двох примірників додаткової угоди від 18.02.2009 до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису, таким чином додаткова угода від 18.02.2009 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, додаткова угода від 19.12.2011 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, додаткова угода від 30.12.2011 року до кредитного договору № 2Л004Г від 22.12.2008 року, були укладені без волевиявлення ОСОБА_1 , а тому суд приходить до висновку про недійсність спірних правочинів. Проте, враховуючи, що відповідач заявив про застосування строку позовної давності у спорі, суд першої інстанції відмовив у позові через пропуск позивачем загального строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В розумінні ст. 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 справа № 760/19775/15-ц.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 № 6-152цс14, для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013).

При перегляді справи апеляційним судом була витребувана цивільна справа №204/286/16-ц за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з якої вбачається, що про порушення банком прав позивач дізнався у 2016 році під час ознайомлення з матеріалами справи (справа № 204/286/16-ц а.с.60).

Доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи були відсутні додаткові угоди, які просив позивач визнати недійсними, є безпідставні та такими, що спростовуються матеріалами справи.

До суду позивач звернувся з позовом 14.01.2021 року, при цьому, клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності, позивач не подавав.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заява відповідача про застосування строку позовної давності у спорі є обґрунтованою та підлягає задоволенню, у зв`язку з чим правомірно відмовив у задоволені позовних вимог через пропуск позивачем загального строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Доводи наведені у апеляційній скарзі зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язк щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: