ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2534/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді - Сирбул О.Ф.

за участю секретаря - Лаптєвої Ю.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача

Головного управління Національної поліції у м. Києві - Дюби О.Г.

представника третьої особи - Кравця Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним,

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві (далі по тексту - відповідач1), Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі по тексту - відповідач2), Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач3), третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на час видачі ордеру на жилу площу за адресою: АДРЕСА_1 був порушений встановлений порядок виділу житла, що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом. Так, у 1992-1995 роках він проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді міліціонера роти патрульно-постової служби Харківського районного управління УВС міста Києва. У вересні 1995 року за затримку небезпечного злочинця, керівництвом Харківського районного управління УВС м. Києва позивача заохочено - наданням права проживати у кімнаті АДРЕСА_1 відомчого гуртожитку управління, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З 1995 року позивач проживає у кімнаті АДРЕСА_1 , що перебував на балансі Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, безперервно, відкрито і добросовісно оплачував усі комунальні платежі та робив ремонт. Гуртожиток перебував на балансі Харківського районного управління УВС міста Києва. У жовтні 1997 році згідно рапорту начальника управління карного розшуку та відповідно до рішення житлової комісії ГУ МВС України в м. Києві був поставлений на квартирний облік ГУ МВС в Оболонському районі м. Києва, за місцем знаходження відомчого гуртожитку ГУ МВС, в АДРЕСА_4 , без надання кімнати для проживання з тимчасовою пропискою з 27 квітня 1998 року. У 2004 році Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві вимагало від позивача 100% оплати за проживання у вказаному гуртожитку, мотивуючи тим, що він не співробітник їхнього управління. Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві зверталося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до позивача про виселення позивача та сім`ї та зняття з реєстраційного обліку з зазначеного гуртожитку у зв`язку з начебто існуючою заборгованістю. Згодом, після надання довідки про проходження ним служби в ГУ МВС, районне управління від зазначеного позову відмовилось та зменшило розмір квартплати, як працівнику міліції. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі №2-5451/2005 за позовом Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстраційного обліку з кімнати гуртожитку по АДРЕСА_1 провадження у справі було закрито, з підстав досягнення домовленості щодо реєстрації та проживання відповідачів у гуртожитку. Для захисту власних житлових прав позивач звертався до керівництва ГУ МВС з відповідним рапортом про виділення іншого службового житла. Однак, прохання не задовольнили, позивач разом із сім`єю продовжував проживати у вищевказаній кімнаті гуртожитку. Згідно з наказом від 23.09.2011 № 585 о/с позивач за власним бажанням був звільнений у відставку з органів МВС України відповідно до п. "а" (за віком) ст. 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 30.09.2011, без надання постійного житла. Позивач 18.07.2017 звертався з даного приводу до заступника начальника ГУ НП у м. Києві-голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_21. з заявою про необхідність проведення службового розслідування з приводу порушення права на житло та спроби незаконного виселення з кімнати АДРЕСА_1 , та надання завірених копій документів. У відповіді за результатами розгляду заяви від 10.08.2017 позивачу було повідомлено, що дане питання належить до цивільно-правових відносин та вирішується у судовому порядку. На сьогоднішній день, позивач проживає на правових підставах більше 24 років, як належний користувач жилим приміщенням у зазначеному гуртожитку, згідно договору оренди у формі рапорту, укладеного згідно зі ст. 811 ЦК України із колишнім балансоутримувачем - структурним підрозділом МВС України. Оригінал рапорту про поселення позивача у гуртожиток, залишався у звітній документації завідувача гуртожитком. Однак, при передачі документації в 2016 році новому коменданту гуртожитку - ОСОБА_5 рапорт зник, про що повідомлено позивача у відповідь на адвокатський запит листом від 26.04.2019. Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією листом від 11.05.2019 позивачу надано копію корінця до ордеру №147 від 17.03.2017 на жилу площу в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Оскільки надії на отримання житла із Київського міського житлового фонду через Оболонську районну в місті Києві державну адміністрацію втратив, відповідно, з вересня 2016 року позивач неодноразово намагався звернутися через ліквідаційну комісію ГУ МВС України в м. Києві, оскільки він там перебуває на обліку, та через ліквідаційну комісію Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, оскільки проживає у відомчому гуртожитку управління, до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з одним проханням - належно оформити своє законне право - зареєструватися в кімнаті АДРЕСА_1 та приватизувати кімнату гуртожитку в якій позивач прожив більше 20 років. Ліквідаційною комісією позивачу незаконно відмовлено без вмотивованих правових висновків. Натомість, ліквідаційна комісія Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві виходячи за межі своїх повноважень, в порушення вимог статті 52 ЖК України склала протокол житлово-побутової комісії ліквідаційної комісії про виділення кімнати АДРЕСА_1, в якій позивач проживає з сім`єю, іншій особі - ОСОБА_3 , який станом на вересень 2016 року вже не був працівником Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві. Проходить службу дільничним інспектором поліції Дарницького управління НП саме тієї зони, де знаходиться гуртожиток по АДРЕСА_1 . Члени житлової комісії ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУ МВС в м. Києві сприяючи ОСОБА_3. внесли до офіційних документів неправдиві відомості і склали Акт комісії в складі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про фактичне проживання ОСОБА_3 у кімнаті АДРЕСА_1 даного гуртожитку станом від 25.10.2016. Протокольне рішення ліквідаційної комісії стосовно ОСОБА_3 надав до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з метою отримання ордеру та реєстрації за адресою кімнати гуртожитку, де проживає позивач з сім`єю. Посадовими особами РДА в порушення вимог ст. 58 Житлового кодексу УРСР. Позивач звертався до в.о. голови Дарницького районної в місті Києві державної адміністрації з проханням скасувати розпорядження №166 від 13.03.2017 та визнати ордер №147 на кімнату № АДРЕСА_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним, проте, отримав відмову. Вказана кімната надана родині ОСОБА_3 рішенням комісії з житлово-побутових питань (у складі ліквідаційної комісії) Дарницького районного управління ГУМВС України в місті Києві від 11.10.2016 з одночасною реєстрацією за вказаною адресою, та відповідно до наданих документів ОСОБА_3 видано ордер №147 від 17.03.2017 на жилу площу в гуртожитку. Розпорядженням №166 було прийнято рішення про видачу ордеру № 147 на кімнату у гуртожитку, якою позивач та його сім`я користуються з 1995 року на законних підставах. Позивач вважає, що згідно даного ордеру, посадовці РДА незаконно зареєстрували ОСОБА_3 та членів його сім`ї в даній кімнати, а відтак оскільки, при видачі ордеру №147 від 17.03.2017 не було дотримано встановленого житловим законодавством порядку надання житла в гуртожитку, ордер, який видавався громадянину ОСОБА_7 та членам його сім`ї, слід визнати недійсним на підставі ст. 59 Житлового кодексу УРСР. З 1995 року відповідачами питання щодо незаконності зайняття позивачем та його сім`єю приміщення (кімнати № АДРЕСА_1 ) у гуртожитку по АДРЕСА_1 не ставилося, а відтак відповідні процедури вселення і користування кімнатою позивачем було дотримано. Позивач не має іншого житла на праві власності або користування. Отже, кімната в гуртожитку є його єдиним житлом. Так позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, що за даних обставин вселення до кімнати АДРЕСА_1 з підстав, що не суперечили нормам чинного на момент вселення законодавства, тривалий час користування позивачем з сім`єю цим житлом та відсутність іншого житла, вимоги щодо визнання за позивачем права користування та постійного місця проживання в кімнаті АДРЕСА_1 з 1995 року є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені.

З огляду на вищевикладені обставини, позивач змушений звернутись до суду із позовом та у позовних вимогах просив суд визнати за ОСОБА_1 право користування жилою площею у гуртожитку- кімнатою АДРЕСА_1 , з 1995 року; визнати ордер № 147 від 17.03.2017 на жилу площу в гуртожитку виданий громадянину ОСОБА_3 на право зайняття з сім`єю жилої площі в гуртожитку в АДРЕСА_1 , недійсним.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05.06.2019 відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено її до підготовчого судового засідання та учасникам справи, встановлені строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13.11.2019 залучено Головне управління Національної поліції у м. Києві у статусі співвідповідача до участі у вказаній цивільній справі.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05.12.2019, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено до матеріалів справи відзив відповідача Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05.12.2019, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено до матеріалів справи письмові пояснення третьої особи.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05.12.2019, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача про виклик у судове засідання та допит у якості свідка ОСОБА_8 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05.12.2019, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника третьої особи про виклик у судове засідання та допит у якості свідків, осіб згідно переліку у клопотанні.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05.12.2019 задоволено клопотання представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_9 про витребування письмових доказів, та витребувано у Першої Дубенської державної нотаріальної контори наступну інформацію: - чи є ОСОБА_3 власником житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 (номер запису: 9209 в книзі: 39; дата прийняття рішення про державну реєстрацію 19.05.2005 року; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, 835, 18.05.2005, Перша Дубенська ДНК); якщо так, то надати відповідну довідку.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12.02.2020, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено до матеріалів справи відзив співвідповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19.05.2020 задоволено клопотання представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_9 про витребування письмових доказів та витребувано у ЦНАП Дубенської міської ради Рівненської області інформацію: чи є ОСОБА_3 власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_7 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19.05.2020 задоволено клопотання представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_9 про витребування письмових доказів та витребувано у КП "Архітектор" Дубенської міської ради інформацію: чи є ОСОБА_3 власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_7 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19.05.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У ході судового розгляду позивач та його представник позивача позовні вимоги підтримували та просили задовольнити позов в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви.

Представник Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у ході судового розгляду заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Зокрема вказувала на те, що ОСОБА_3 через Управління (Центр) надання адміністративних послуг Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації подано заяву про видачу ордера на житлову та службову житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 разом з документами, що підтверджують його місце реєстрації за вищевказаною адресою (відмітка в паспорті про зареєстроване місце проживання), а саме довідку від 25.10.2016 № 760 та акт обстеження від 25.10.2016. Також, в результаті обстеження кімнати АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_3 фактично проживав за місцем реєстрації в гуртожитку разом з дружиною та малолітньою дитиною з 18.11.2016. Також представник вказувала на те, що ОСОБА_3 , перебуває на службі в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві. Крім того, звертала увагу на тому, що ОСОБА_3 з 17.03.2006 перебуває на квартирному обліку в загальній черзі, та з 24.02.2017 по категорії «учасники бойових дій, залучені до АТО». Водночас, позивач не надав жодних доказів, що свідчили б про його місце реєстрації за адресою кімната АДРЕСА_1 . Цю обставину підтверджує й копія паспорта громадянина України ОСОБА_1 - позивача, додана до позовної заяви, серії НОМЕР_2 , виданого Мінським РУ ГУ МВС України в місті Києві 17.04.1998 року. На 11, 12 аркушах паспорта позивача проставлено відмітку про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_8 (з 17.04.1998). Відтак, з метою належного забезпечення громадян житлом Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація в межах своїх повноважень та на виконання актів діючого законодавства України здійснила видачу ордера на жиле приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_1 на законних підставах.

Представник Головного управління Національної поліції у м. Києві у ході судового розгляду справи, проти задоволення позову заперечував та вважав за доцільне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підставі викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема також зазначив, що відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації зареєстровано позивача за адресою: АДРЕСА_1 . 17.03.2017 Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація на підставі розпорядження Дарницької районної державної адміністрації від 13.03.2017 № 166, відповідно до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 № 596/7933, видала ОСОБА_3 ордер № 147 на жилу площу в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 . Згідно довідки управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції у м. Києві від 12 березня 2019 року № 623/125/21/01-2019 гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 не є відомчим гуртожитком та на балансі у Головного управління Національної поліції у м. Києві не перебуває. Головне управління Національної поліції у м. Києві є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві є окремою юридичною особою, яка до Головного управління Національної поліції у м. Києві жодного відношення не має.

Відповідач Дарницьке районне управління Головного управління МВС України в м. Києві свого представника до суду не направив, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, про день, час та місце розгляду справи систематично повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомляв, заяви про розгляд справи у свою відсутність до суду не надходило, відзиву на позов не подали.

Представник третьої особи на протязі розгляду справи проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у письмових поясненнях на позовну заяву.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі не з`явившихся осіб.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, заперечення представників відповідачів, та представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, врахувавши покази свідків, судом встановлено наступне.

Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача 3 в добровільному порядку визнати за позивачем право на користування займаним житловим приміщенням.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Житлового кодексу України.

Порядок користування житловим приміщенням у гуртожитку регулюється главою 4 ЖК України та Примірним положенням про користування гуртожитками, а саме, адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Так, стаття 9 ЖК України визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ст. 122 ЖК України).

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів (ст. 118 ЖК України).

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він проживав в спірній кімнаті № АДРЕСА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , більше 20 останніх років, а саме з 1995 року на законних підставах, що на його думку підтверджується його рапортами, службовими рапортами, ухвалою суду Дарницького районного суду м. Києва від 16.12.2005 у справі №2-5451/05, доказами, які підтверджують роботу позивача в органах МВС України, наказом про звільнення з органів внутрішніх справ України, квитанціями про оплату за житлово - комунальні послуги тощо. У зв`язку із цим позивач вказує, що вій не міг самоправно зайняти дане жиле приміщення та прожити там більше 20 років поспіль.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 у 1992-1995 роках проходив службу в органах внутрішніх справ України.

У жовтні 1997 році згідно рапорту начальника управління карного розшуку та рішення житлової комісії ГУ МВС України в м. Києві позивач був поставлений на квартирний облік ГУ МВС в Оболонському районі м. Києва, за місцем знаходження відомчого гуртожитку ГУ МВС, в АДРЕСА_4 , без надання кімнати для проживання з тимчасовою пропискою з 27 квітня 1998 року.

У 1995 році за затримку небезпечного злочинці, керівництвом Харківського районного управління УВС міста Києва позивача було заохочено - наданням права проживати у кімнаті гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

З того часу позивач разом із членами сім`ї проживав у кімнаті АДРЕСА_1 , що перебував на балансі Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, та сплачував відповідні комунальні платежі.

Порядок поселення до гуртожитку відбувався на підставі рапорту позивача, як діючого на той час працівника міліції щодо надання вільної кімнати для проживання у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» постановлено ліквідувати територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, як юридичні особи публічного права. На підставі даної постанови КМУ ліквідовано Дарницьке районне управління Головного управління МВС України в місті Києві, яке було правонаступником Харківського районного управління УВС міста Києва, як балансоутримувача будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Київської місткої ради 1 сесія VIII скликання від 11.02.2016 №94/94 «Про внесення змін у додаток до рішення Київської місткої ради від 24.05.2012 за №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» (у редакції рішенням Київської міської ради від 18.09.2014 №156/156) у переліку гуртожитків міста Києва, що є об`єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва, які залишено у статусі «гуртожиток» та надано дозвіл на приватизацію їх жилих приміщень зазначено гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2016 року позивач звертався через ліквідаційну комісію ГУ МВС України в м. Києві, та ліквідаційну комісію Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, оскільки проживає у відомчому гуртожитку управління, до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з вимогою зареєструватися в кімнаті АДРЕСА_1 та приватизувати кімнату гуртожитку, проте ліквідаційною комісією позивачу було відмовлено.

Вказана відмова ОСОБА_1 в установленому порядку не оскаржувалась.

Згідно наказу № 585 о/с від 23.09.2011 ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням у відставку з органів МВС України з 30.09.2011, без надання постійного житла.

У листі начальника Управління кримінального розшуку МВС України в м. Києві від 13 жовтня 1997 року зазначено, що при працевлаштуванні до органів міліції ОСОБА_1 був зареєстрований у будівельному гуртожитку по АДРЕСА_1 та тимчасово вселений за цією адресою.

У зазначеному листі серед іншого порушено питання надання ОСОБА_1 окремої кімнати у одному з гуртожитків Головного управління Міністерства внутрішніх справ України для проживання з сім`єю.

Із рапорту ОСОБА_1 від 22 квітня 2004 року слідує, що він зареєстрований по АДРЕСА_4 без права проживання у гуртожитку.

При цьому, з копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 , додана до позовної заяви, також наявна відмітка про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_4 - з 17.04.1998.

Матеріали справи не містять відомостей про місце реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_1 та отримання ним права на проживання у ньому.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, будинок де мешкає позивач має статус гуртожитку і належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та входить до сфери управління Дарницького району м. Києва. Ордер на займане приміщення відповідачем 3 фактично позивачу не видавався.

Рішення про відмову у видачі ордеру позивачем не оскаржувалось.

З матеріалів справи судом встановлено, що до 2016 року інвентаризація гуртожитку по АДРЕСА_1 проводилась.

Інформація про мешканців окремих кімнат надавалася у формі доповідних записок завідувачем гуртожитку ОСОБА_5 , зокрема по кімнаті АДРЕСА_1 , в якій зазначено, що ОСОБА_1 займає кімнату безпідставно та не зареєстрований за даною адресою.

Проте, на протязі 2016 року обстежено вільні кімнати у тому числі і спірну кімнату АДРЕСА_1 , про що завідуючим гуртожитком ОСОБА_5 та бухгалтером ОСОБА_6 , за участю мешканців сусідніх кімнат, а саме: ОСОБА_10 з кімнати № НОМЕР_3 ; ОСОБА_11 з кімнати АДРЕСА_11; ОСОБА_12 з кімнати АДРЕСА_12, складено акт обстеження від 25.10.2016, затвердженого Головою ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУ МВС України в місті Києві Полончук В.В., зі змісту якого встановлено, що громадянин ОСОБА_3 фактично проживає за місцем реєстрації в гуртожитку разом з дружиною та малолітньою дитиною з 18.11.2016.

При цьому, відсутні відомості про те, що у вказаній кімнаті проживав ОСОБА_1 разом з сім`єю у кімнаті АДРЕСА_1 на момент прийняття рішення про надання вказаної кімнаті ОСОБА_3 та членам його сім`ї.

Так з пояснень представника відповідача 3 кімната АДРЕСА_1 належала до категорії вільних житлових приміщень, відділом обліку та розподілу житлової площі апарату Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації видано ордер на жилу площу в гуртожитку від 17.03.2017 № 147 громадянинові ОСОБА_3 .

На засіданні комісії з житлово-побутових питань (у складі ліквідаційної комісії) Дарницького районного управління ГУМВС України в місті Києві від 11.10.2016 вирішено надати старшому інспектору сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Дарницького управління поліції старшому лейтенанту поліції ОСОБА_3 та членам його сім`ї (дружині - ОСОБА_13 та сину ОСОБА_14 ) кімнату АДРЕСА_1 , з реєстрацією за вказаною адресою.

03 березня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про видачу ордеру на житлову та службову житлову площу за адресою АДРЕСА_1 .

З 18 листопада 2016 року ОСОБА_3 разом із членами сім`єю зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 905 від 02.03.2017 та довідкою про реєстрацію проживання особи ОСОБА_15 .

З 17.03.2006 ОСОБА_3 перебуває на квартирному обліку у загальній черзі, а з 24.02.2017 по категорії «учасники бойових дій, залучені до АТО». Облікова справа № 24250-Б.

Крім того, ОСОБА_3 надано документи, що підтверджують його місце реєстрації за вищевказаною адресою (відмітка в паспорті про зареєстроване місце проживання), на підтвердження чого ним було надано довідку від 25.10.2016 № 760 та актом обстеження від 25.10.2016.

На підставі розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 13.03.2017 № 166 «Про розгляд житлових питань окремих громадян», заяви та доданих до неї документів (довідки з місця реєстрації та проживання, акту на предмет фактичного проживання, копій паспортів), які підтверджують реєстрацію та проживання родини в кімнаті АДРЕСА_1 та враховуючи рішення районної громадської комісії з житлових питань (протокол від 06.03.2017 № 4), вирішено видати ордер на жилу площу гуртожитку, а саме на кімнату № АДРЕСА_1 жилою площею 23,8 кв.м. в гуртожитку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на родину з трьох осіб.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що згідно відповіді Дарницького РУ ГУ в м. Києві на запит представника третьої особи від 20.04.2017: - інформація про видачу ордеру ОСОБА_1 на кімнату АДРЕСА_1 відсутня; договори користування жилим приміщенням в гуртожитку, а саме кімнатою АДРЕСА_1 , не укладались; будь-які договори щодо користування жилим приміщенням в гуртожитку, а саме кім. АДРЕСА_1 , з ОСОБА_1 не укладались; будь-яка інформація щодо законних підстав проживання (вселення) в кім. АДРЕСА_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 відсутня; будинок по АДРЕСА_1 побудований як гуртожиток.

Відомостей про те, чи перебуває позивач ОСОБА_1 на квартирному обліку Дарницькому районі міста Києва матеріали справи не містять.

Також, у своїй постанові від 16.05.2018 Верховним Судом при перегляді рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року по справі № 753/5686/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням судом встановлено, що на підтвердження законності свого вселення та проживання в кімнаті гуртожитку з 1995 року ОСОБА_1 надав ряд документів, а саме: довідку з житлово-експлуатаційної контори, лист начальника Управління кримінального розшуку МВС України в м. Києві від 13.10.1997, власний рапорт ОСОБА_1 від 22.04.2004, ухвалу Дарницького районного суду м. Києві від 16.12.2005 у справі № 2-5451/2005, квитанції за 2002 рік, за 2005 рік, інші квитанції за період з лютого до липня 2017 року та встановив, що вказані документи не підтверджують законність вселення та проживання ОСОБА_1 у вказаній кімнаті.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у цивільній справі №753/5686/17 Верховним Судом надано правову оцінку доказам, які надані позивачем в додатку до позовної заяви і по даній справі на предмет законності проживання та реєстрації позивача у кімнаті АДРЕСА_1 та зазначив, що ці документи не підтверджують законність вселення та проживання ОСОБА_1 у вказаній кімнаті.

При цьому, визнання права користування за позивачем на кімнату АДРЕСА_1 насамперед залежить від встановлення обставини щодо законності підстав для вселення та проживання у вказаній кімнаті позивачем.

Позивач повинен надати до суду докази законності підстав для його вселення та проживання у вказаній кімнаті (відповідний на те ордер).

Крім того, допитані у ході судового розгляду свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 надали суду однакові за змістом покази, зокрема те, що позивач ОСОБА_1 проживав разом з сім`єю у гуртожитку з 1992 року. Вселення ОСОБА_1 до гуртожитку відбулося на підставі поданого на той час рапорту та довідок. ОСОБА_1 працював у міліції на той час. Обставини щодо видачі ОСОБА_1 ордеру їм невідомо. ОСОБА_3 у гуртожитку ніколи не жив. Про вселення ОСОБА_3 їм стало відомо із виниклого конфлікту з ОСОБА_1 , за право проживання у кімнаті АДРЕСА_1 . Крім того, свідок ОСОБА_16 , яка також займала посаду завідуючої гуртожитком вказала, що з 2016 року створено житлову комісію Дарницькою РДА у м. Києві, яка проводила ревізію щодо зайняття кімнат та складала протоколи проживаючих у гуртожитку. Вона звільнилась у 2016 році, а у літку того ж року почали видавати ордери на проживання у кімнатах. При цьому, хто проживає у кімнаті з квітня 2016 року повідомити суду не змогла.

У судовому засіданні також був допитаний свідок ОСОБА_8 , який у показах вказав, що з 2007 року проживає в гуртожитку по АДРЕСА_1 , з 2002 року знає позивача. ОСОБА_1 проживав у гуртожитку з сім`єю: син, дочка та дружина. ОСОБА_3 також знає по роботі, проте він ніколи не проживав у гуртожитку. З приводу обставин вкладання акту про проживання ОСОБА_3 у спірній кімнаті АДРЕСА_1 повідомив суду, що там дійсно міститься його підпис. Йому також потрібна була довідка для приватизації кімнати. Комендант ОСОБА_5 надав йому пустий бланк. Так до нього зайшов ОСОБА_12 та вони разом розписались у акті. На запитання на якій підставі проживав ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_1 відповіді не надав.

Свідок ОСОБА_5 у показах вказав, що проживає у гуртожитку з 1997 року. Знає ОСОБА_3 з квітня місяця 2016 року, а позивача ОСОБА_1 з 2010 року. З 01.04.2016 року займав посаду завідувач гуртожитком Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві. За час роботи безпосередньо підпорядковувався голові ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_18 . В його обов`язки входило забезпечення життєдіяльності гуртожитку, а також вирішення питань обліку проживаючих громадян у гуртожитках по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_9 на предмет законного проживання в кімнатах, згідно наказу голови ліквідаційної комісії про інвентаризацію кімнат. Дозвіл на вселення, виселення та реєстрацію надавала житлово-побутова комісія Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві. 3 моменту виконання обов`язків коменданта гуртожитку по АДРЕСА_1 фактично займав ОСОБА_1 .

Після проведення інвентаризації згідно рішення житлово-побутової комісії Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві було надано право проживання та реєстрацію у вищезазначеній кімнаті ОСОБА_3 та його родині. Також, ОСОБА_1 викликався на житлово-побутову комісію Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві у листопаді-грудні 2016 року, про що було вручено протокол рішення комісії. ОСОБА_1 на житлово-побутовій комісії Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві повідомив, що звільнить займане приміщення у кінці зими 2016-2017. Також вказував на те, що був свідком перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні майном ОСОБА_3 та викликів працівників поліції, зокрема того, що ОСОБА_3 поставив двері, а ОСОБА_1 зрізав їх болгаркою. З приводу процедури складення акту розповів про те, що кімнату оглядав він з ОСОБА_3 , кімната була відкрита. У саму кімнату він не заходив, там були меблі, вони відкрили двері оглянули ззовні кімнати та не заходили. Заповнений акт підписали ОСОБА_19 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . У відповідь на питання ким зараз фактично зайнята кімната АДРЕСА_1 пояснив, що за зазначеною адресою ОСОБА_1 з`являється періодично сам без родини на протязі 5-6 років. у зв`язку з тим, що з 2014 року ОСОБА_1 з дружиною придбали будинок на ОСОБА_20 та переїхали проживати туди разом із сім`єю.

На питання яким чином було встановлено факт незаконного проживання ОСОБА_1 у гуртожитку Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві пояснив, що на ім`я голови ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві 16.06.2016 надійшла доповідна записка від завідувача гуртожитку ОСОБА_5 , котрий повідомив, що при проведенні внутрішньої інвентаризації було виявлено факт безпідставного займання кімнати АДРЕСА_1 , котру займав ОСОБА_1 , які він також складав по всіх фактах неналежного використання койко-місць чи кімнат у гуртожитку. ОСОБА_1 було викликано на засідання комісії у складі ліквідаційної комісії Дарницького районного управління ГУМВС України в місті Києві, котре відбулося 18.07.2016 та відмовлено в реєстрації в кімнаті АДРЕСА_1 відомчого гуртожитку Дарницького районного управління по АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю підстав для його вселення, та повідомлено про необхідність залишення вказаного приміщення. Рішенням комісії з інвентаризації житлового фонду та вирішення житлово- побутових питань Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 16.01.2017, кімната АДРЕСА_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 надана для проживання з одночасною реєстрацією старшому інспектору сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Дарницького УПГУНП у м. Києві старшому лейтенанту поліції ОСОБА_3 та членам його сім`ї, та повторно відмовили у наданні дозволу ОСОБА_1 на реєстрацію у зазначеній кімнаті. ОСОБА_1 було повідомлено, що у разі незгоди з прийнятим рішенням останній може звернутись до суду.

Статтею 7 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно закону.

Відповідно до п. 10 Розділу І Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (в редакції, чинній на момент прийняття рішення), жила площа в гуртожитках не надається особам, які забезпечені житлом у тому самому населеному пункті, де зареєстровано гуртожиток.

Відповідно до ст. 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтями 127-129 ЖК України передбачено, що для проживання робітників у період роботи можуть використовуватися гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної в місті Ради народних депутатів.

Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Ордер на жиле приміщення видається громадянинові на вільне жиле приміщення на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду (ст. 58 ЖК України).

Ордер на жиле приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян і організації на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Відповідно до ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" визначено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Згідно зі статтею 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до п. 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки, що затверджено постановою Ради Міністрів Української PCP № 208 від 03.06.1986, визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

В п. 22 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано наступне: вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання.

За змістом ст. 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010 ця 16).

Таким чином суд, приходить до висновку, що надані позивачем рапорти, накази та квитанції про оплату житлово-комунальних послуг не можуть слугувати належними та допустимими доказами на підтвердження обставин вселення у спірну кімнату та законне проживання у ній з 1992 року.

Крім того, матеріали справи не містять документів про реєстрацію позивача у гуртожитку по АДРЕСА_1 та отримання ним права на проживання у ньому.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Зі змісту наведених норм вбачається, що питання видачі ордеру, є саме дискреційним повноваженням відповідача3.

При цьому, суд, встановивши порушення вимог закону при прийнятті рішення про видачу ордеру має право скасувати прийняте рішення або зобов`язати діяти в спосіб передбачений законом.

Разом із тим, позивач не оскарживши рішення про відмову у видачі ордеру просить суд визнати право користування цим приміщенням на законних підставах в житловому приміщенні.

Право користування житловим приміщенням в гуртожитку посвідчується ордером, а отже вимоги при визнання за особою права на користування кімнатою в гуртожитку без видання відповідного ордеру, є незаконними.

Позивач звертаючись з позовом до суду просить визнати ордер недійсним з посиланням на ст. 58 ЖК України, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення, а саме юридично і фактично.

Судом критично оцінюється така позиція позивача, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 58 ЖК України ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Статтею 59 ЖК України передбачено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Як встановлено, вище ОСОБА_3 працює в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві, та перебуває на квартирному обліку з 17.03.2006 в загальній черзі, з 24.02.2017 по категорії «учасники бойових дій, залучені до АТО».

Як вбачається з матеріалів справи, житлова площа ОСОБА_3 надавалась для постійного проживання з метою поліпшення житлових умов.

Спірний ордер від17.03.2017 №147 виданий ОСОБА_3 на підставі акту обстеження, в якому зазначено, що на момент обстеження кімнаті АДРЕСА_1 була вільною, у кімнаті був зареєстрований ОСОБА_3 та його члени сім`ї.

Відтак, на час видачі спірного ордеру квартира була вільною, оскільки у кімнаті ніхто не був зареєстрований окрім ОСОБА_3 та членів його сім`ї.

Згідно зі статтею 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Таким чином, оскільки кімната АДРЕСА_1 належала до категорії вільних житлових приміщень, зареєстрованих осіб за даною адресою не значилось, відділом обліку та розподілу житлової площі апарату Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації видано ордер на жилу площу в гуртожитку від 17.03.2017 № 147 ОСОБА_3 .

Необхідно звернути увагу, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 52 ЖК України та пункту 58 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів.

Відповідно до пункту 30 додатку 4 до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 №121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» до компетенції районних в місті Києві державних адміністрацій у галузі житлово-комунального господарства відносяться, зокрема, і повноваження щодо затвердження спільних рішень адміністрацій і профспілкового комітету підприємств, установ, організацій про прийняття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи та про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду.

Відповідно до пункту 39 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, крім осіб що мають право першочергового одержання жилих приміщень, осіб, які користуються перевагою у строках одержання жилих приміщень, а також випадків, передбачених абзацом другим цього пункту.

Абзац 2 пункту 39 Правил встановлює, що адміністрації та профспілковому комітету підприємства, установи, організації за згодою ради трудового колективу дозволяється позачергово виділяти житло окремим висококваліфікованим спеціалістам та іншим працівникам з урахуванням їх трудового внеску.

Отже, вищезазначеною нормою права передбачено виключення із загального правила надання жилих приміщень.

Тобто, слід зазначити, що видаючи ордер на ім`я ОСОБА_3 , Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація діяла у спосіб та в межах, визначених законодавством України.

Відносно посилання позивача на те, що кімната не була вільною і це є підставою для визнання ордеру недійсним слід зазначити наступне.

Ордер на жиле приміщення з огляду на його видачу на зайняте жиле приміщення може бути визнано недійсним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні, зайняла його на законних підставах.

Встановлено, що законним правом на проживання у спірній кімнаті гуртожитку, наділений лише ОСОБА_3 .

Ордер виданий на жиле приміщення, яке на час видачі було вільне та ОСОБА_3 потребував поліпшення житлових умов.

Тому, видача ордеру ОСОБА_3 не порушує прав ОСОБА_1 , оскільки останній на момент видачі ордеру не був законним користувачем даної житлової площі.

Посилання позивача на ту обставину, що кімната на момент видачі ордеру ОСОБА_3 не була фактично вільною, що є підставою для визнання ордеру недійсним не ґрунтується на вимогах закону.

Так, суд вважає, що розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 166 від 13.03.2017, на підставі якого видано ордер на житлове приміщення № 147 від 17.03.2017, було прийнято відповідно до чинного законодавства України.

Крім того, посилання позивача на те, що ОСОБА_3 на день видачі ордеру належала частка власності у житловому будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_7 , земельна ділянка, та речові права на квартиру АДРЕСА_10 , не заслуговують на увагу суду, та жодним чином не впливають на висновки суду, оскільки жодним чином не відносяться до предмету доказування у вказаній цивільній справі.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Інші доводи позовної заяви не потребують додаткового дослідження з боку суду, оскільки є не предметом доказування заявлених позовних вимог, та не впливають на результат вирішення справи.

Оцінивши усі представлені докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним не має, оскільки вимоги не відповідають вимогам закону та не доведені жодними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір не підлягає стягненню з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-81, 133, 141, 200, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: