Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/3641/21
номер провадження 2/695/426/22

27 квітня 2022 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л. В.
за участю секретаря судового засідання Оніщенко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі вказують, що є власниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований, але не проживає з 2005 року відповідач по справі. До 2012 року сторони між собою спілкувались і відповідач обіцяв знятись з реєстраційного обліку, проте за місцем реєстрації не проживає та з реєстрації не знімається. Те, що відповідач зареєстрований у будинку позивачів, хоча ним не користуються, створює позивачеві незручності та заважає повноцінно користуватися вказаним житлом, порушує право позивачів володіти, користуватися, розпоряджатися своїм нерухомим майном, тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30.12.2021.
Вказаною ухвалою відповідачу був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, до суду не направив, хоча повідомлявся двічі про дату, час та місце судового розгляду належним чином.
Сторони до суду не прибули.
Позивачі направили письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.
Відповідач повторно не повідомив суд про причини неявки.
За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, та враховуючи повне визнання позовних вимог відповідачами, суд зазначає про таке.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивачі є власниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.10.2014, індексний номер 28252696 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.10.2014 року, індексний номер 28253965.
Відповідно до довідки Голови квартального комітету м. Золотоноші № 8 від 26.09.2021 ОСОБА_4 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрований, але фактично не проживає з 2005 року ОСОБА_3 .
Згідно з інформацією Відділу «Центру надання адміністративних послуг виконкому Золотоніської міської ради у Витягу № 5490 від 02.12.2021 року у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , 1942 року народження, ОСОБА_2 , 1973 року народження, ОСОБА_3 , 1966 року народження, ОСОБА_5 , 1997 року народження.
Як вбачається з Актів обстеження житла від 25.10.2020 року та від 22.11.2021 року, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований, але з 2005 року не проживає ОСОБА_3 , 1966 року народження.
Сусіди позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у своїх письмових поясненнях від 26.09.2021 року також ствердили факт не проживання з 2005 року ОСОБА_3 , 1966 року народження.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.
Статтею 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Водночас згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Із системного аналізу наведених норм вбачається, що виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстави заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).
Судом встановлено, що власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є позивачі у справі.
У вказаному будинку станом на час вирішення справи судом, окрім позивачів також зареєстрований, але не проживає з 2005 року по даний час ОСОБА_3 , 1966 року народження, що обмежує право позивачів на свою власність та вільне розпорядження нею, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що належить задовольнити повністю.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем ОСОБА_2 при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 908.00 грн., що стверджується квитанцією № 59648423 від 02.12.2021 року.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, понесені позивачем витрати на вказану суму належить компенсувати за рахунок відповідача.
Керуючись ст.,ст. 4, 5, 12, 76-84, 133, 141, 263, 265 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.
Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування і розпорядження належним їм на праві власності житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , витрати зі сплати судового збору у сумі 908.00 (дев`ятсот вісім) гривень.
Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.ст. 354-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя : Середа Л.В.