РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Геєць Ю.В., за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, зміну способу стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, зміну способу стягнення аліментів, в якому вказав, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням суду від 15.11.2011 року розірвано.

Від шлюбу у сторін народилась донька: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу, залишилася проживати зі своєю матір`ю.

Під час перебування у шлюбі сторонам було надано кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони усно домовились, що позивач залишає їй кімнату в гуртожитку, та не подає на розподіл майна, а остання в свою чергу не подає на аліменти.

Проте, у 2012 році, відповідач порушила домовленість та подала позовну заяву до суду, та на підставі рішення суду Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.08.2012 року, було призначено стягнення з позивача аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, а саме з 07.06.2012 року та до повноліття дитини.

На даний час позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , та від шлюбу має доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка знаходиться на його утриманні, оскільки дружині встановлено другу групу інвалідності, а з 01.06.2020 року третю групу інвалідності та остання не має можливості працювати.

Також, у позивача є повнолітній син ОСОБА_3 , від іншого шлюбу на якого позивач сплачує аліменти, оскільки він навчається.

Посилаючись на викладене, позивач просить суд зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.08.2012 року, шляхом зміни способу їх стягнення, визначивши їх в твердій грошові сумі у розмірі 1 260 гривень, яку стягувати, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до повноліття дитини.

Ухвалою суду від 19.10.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

10.12.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволені позову відмову з наступних підстав. Щодо усної домовленості між позивачем та відповідачем з приводу кімнати у гуртожитку та відмови від розподілу майна, відповідач зазначила, що позивач у своїй позовній заяві зазначив про те, що у нього була усна домовленість з відповідачем стосовно того, що позивач відмовляється від своєї частки кімнати у гуртожитку, а відповідач в свою чергу не стягує суму аліментів у судовому порядку.

Зазначені обставини не відповідають дійсності, оскільки шлюб між позивачем та відповідачем відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2012 року було розірвано.

Ордер на житлову площу в гуртожитку № 967г було видано 04.12.2014 року на ім`я ОСОБА_3 , що є дочкою позивача та відповідача та матір відповідача.

Тому, право користування кімнатою у гуртожитку виникло лише у грудні 2014 року, тобто після того, як між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб, тому зазначені доводи позивача є безпідставними, не підтверджуються будь-якими доказами та не можуть братися судом до уваги.

Щодо зміни матеріального та сімейного стану позивача та перебування на утриманні дружини, малолітньої доньки та повнолітнього сина, відповідач зазначила, що позивач у позовній заяві зазначає про те, що на його утриманні перебуває дружина, яка з 2018 року повністю знаходиться на його утриманні, оскільки їй встановлено другу групу інвалідності, а з 01.06.2020 року третю групу інвалідності і тому остання не має можливості працювати. На підтвердження зазначених обставин до позовної заяви додано копію довідки до акта огляду медико соціальної експертною комісією №029942 від 02.06.2020 року та копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 . В зазначених документах міститься інформація про те, що дружина позивача отримала третю групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням з 01.06.2020 року по 01.06.2021. Станом на дату подачі позову відсутня актуальна інформація щодо продовження інвалідності дружині позивача

Окрім того, довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією містить висновок про те, що дружині позивача протипоказана праця в неблагоприємних умовах, важка праця, показана легка праця, профнавчання в ЦЗН.

Щодо сплати суми аліментів на дитину, відповідач також вказала, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.08.2012 року з позивача було стягнено на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2012 року до досягнення нею повноліття.

Запорізьким відділом державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області здійснювалося щомісячне нарахування суми аліментів. Відповідно до розрахунку заборгованості №27390/3 від 30.09.2021 року станом на 31.09.2021 заборгованість зі сплати аліментів становить 180 360, 58 грн.

Позивачем за період з 07.06.2012 року було сплачено аліменти на загальну суму 18 789,90 грн.

Позивач у повній мірі не сплачує аліменти та ухиляється від їх сплати, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Відповідач вимушена власними силами виховувати та забезпечуватися належний та гідний рівень життя неповнолітньої дитини, сплачувати житлово-комунальні послуги, забезпечувати одягом, їжею та ліками та іншими речами, необхідними для нормальної життєдіяльності дитини, всупереч вимогам ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, які говорять про те, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Позивач жодним чином не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, що також підтверджується довідкою та характеристикою з органу освіти де навчається неповнолітня дитина.

Окрім того, відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 має певні захворювання, а саме: міопію важкого ступеня обох очей, гіпертрофію лімфоглоточного кільця 2 ступеня та додаткову хорду лівого шлуночка та знаходиться на диспансерному обліку в офтальмолога з 2016 року, в ЛОР - лікаря з 2018 року та в кардіолога з 2010 року. Зазначені захворювання потребують лікування, консультацій та обстежень.

Відповідач вважає, що позивач не довів та не підтвердив наявність підстав для зменшення розміру аліментів, окрім того визначена у позові позивачем сума аліментів у твердій грошовій сумі не забезпечить належним чином потреб неповнолітньої дитини, тому вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

В судове засідання позивач не з`явився, разом з позовом подав клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

В судовому засіданні відповідач відзив на позовну заяву підтримала, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 рокупередбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Судом встановлено, що з 15.07.2005 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому у відділом РАЦС Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, актовий запис № 236. Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.07.2012 року на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2012 року до досягнення нею повноліття.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2012 року шлюб між сторонами розірвано.

На даний час позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , та від шлюбу має доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідачем в судовому засіданні надано розрахунок заборгованості Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області №27390/3 від 30.09.2021 року, згідно до якого станом на 31.09.2021 заборгованість позивача зі сплати аліментів становить 180 360, 58 грн.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Разом з тим, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів лише за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів.

Відповідно до ст.183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України).

Статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Позивач звертаючись до суду з відповідним позовом на обґрунтування своїх вимог зазначивши обставини, які на його погляд є підставою для зменшення розміру аліментів, доказів реальної зміни матеріального або сімейного стану сторін, або погіршення або поліпшення здоров`я або покращення матеріального становища одержувача аліментів, тощо не надав.

Дослідивши надану позивачем довідку про інвалідність його дружини ОСОБА_4 , судом встановлено, що термін її дії до 01.06.2021 року, а позивач звернувся до суду з позовом 18.10.2021 року, тобто на момент звернення до суду з позовом, дружина позивача не мала статусу інваліда.

Крім того, позивачем не надано доказів того, який матеріальний стан у нього був на час виникнення обов`язку сплати аліментів на утримання дочки та на день подачі даного позову до суду. Також, позивачем не надано доказів, що він працював, мав дохід.

Суд також приймає до уваги, що, позивачем не доведено факту покращення матеріального становища відповідача, а також те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження працевлаштування та наявності фінансового забезпечення відповідача, тому відсутність підстав для зміни розміру аліментів.

В свою чергу, суд вважає, що позивач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених позивачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності останнім не надано, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що позивач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дочки в розмірі, який визначений за рішенням суду. Сукупний розмір аліментів, який стягується на дитину відповідача не перевищує встановлений закон максимальний розмір відрахувань.

Враховуючи, що позивач переконливих доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги не надав, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів та зміну способу їх стягнення, та слугувати самостійними підставами для зменшення їх розміру не може, а також те, що розмір стягуваних аліментів за рішенням суду не є завищеним, тому суд вважає, що достатніх та законних підстав для зменшення розміру аліментів та зміни способу їх стягнення немає, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 264, 265, 315-319, 354, суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, зміну способу стягнення аліментів - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Геєць Ю.В.