Номер провадження: 22-ц/813/3746/22
Номер справи місцевого суду: 509/5217/19
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Громіка Р.Д., суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Богданова Вікторія Миколаївна, про визнання договору іпотеки фіктивним та недійсним, скасування записів у державних реєстрах за оспорюваним договором іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Богданова Вікторія Миколаївна, про визнання договору іпотеки фіктивним та недійсним, скасування записів у державних реєстрах за оспорюваним договором іпотеки. Обгрунтовуючи фіктивність правочину позивач посилалась на те, що під час оформлення правочину була надана довідка невстановленої форми, проте в спірному будинку ніхто не зареєстрований та не проживає, відсутня згода всіх осіб, які мають право на спірну будівлю, вчинення правочину у нічний час (коло 23-00 було здійснено реєстрацію правочину) та поза межами нотаріального округу, де знаходиться нерухомість. Посилалась на ухилення ОСОБА_1 від виконання прийнятих на себе зобов`язань щодо продажу спірного майна, а також те, що відповідачі діяли недобросовісно, а сам оспорюваний договір іпотеки має фраудаторний характер та мав на меті ухилення від виконання прийнятих перед нею ОСОБА_1 зобов`язань (а.с. 1-10, т.1).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки нерухомого майна, укладений 17.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. 17.11.2015 року за реєстровим №681. Скасовано записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іпотеки №№ 12094490, 12094551, 12094597 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номери 26230768, 26230870, 26230950 від 17.11.2015 року, згідно Договору іпотеки нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою Вікторією Миколаївною 17 листопада 2015 року та зареєстрованого в реєстрі під № 681. Скасовано записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію обтяження №№ 12094424, 12094525, 12094575 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номери 26230673, 26230838, 26230916 від 17.11.2015 року, згідно Договору іпотеки нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою Вікторією Миколаївною 17 листопада 2015 року та зареєстрованого в реєстрі під №№ 682, 683, 684. Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_2 , в якості відшкодування судових витрат 2305,20 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 18.06.21 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року було скасовано. Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Богданова Вікторія Миколаївна, про визнання договору іпотеки фіктивним та недійсним, скасування записів у державних реєстрах за оспорюваним договором іпотеки було закрито.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 була подана апеляційна скарга, якою порушено питання про скасування постанови Одеського апеляційного суду від 18.06.2021 р. та зміну рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.12.2019 року за мотивами невірного застосування норм процесуального права.

Справа розглядається в порядку ст. 370 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судове засідання, призначене на 02 березня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Драгомерецький М.М. був увільнений 12, 14, 15 березня 2022 року, що підтверджується довідкою №53д від 18.03.2022р. відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повне судове рішення виготовлено 18 березня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладання спірного договору були порушені права позивача, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог. Зокрема суд посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 , після укладення попереднього договору купівлі-продажу, зобов`язався продати житловий будинок на користь позивача ОСОБА_2 . Укладення саме попереднього договору купівлі-продажу було пов`язано з тим, що продавцю був необхідний час для належного оформлення права власності на земельну ділянку, на якій був розташований житловий будинок. Проте, 11 листопада 2015 року зареєструвавши за собою право власності на земельні ділянки, замість того аби виконати свої зобов`язання щодо укладення основного договору купівлі-продажу перед позивачем, відповідач ОСОБА_1 отримавши від позивача грошові кошти за продаж будинку, навмисно уклав фіктивний договір позики та передав житловий будинок в іпотеку ОСОБА_3 , при цьому вводячи в оману позивача. Враховуючи те, що передача відповідачем ОСОБА_1 нерухомості в іпотеку відбулася з порушенням вимог закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України та є фіктивним, а тому відповідно до статті 234 ЦК України підлягає визнанню недійсним, як такий, що порушує майнові права позивача.

Скасовуючи прийняте рішення та закриваючи провадження по справі апеляційний суд виходив з того, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.04.2019 року по справі № 509/4470/18, яке було змінено в частині мотивування постановою апеляційного суду від 01.04.2021 року, вже був вирішений спір та визнаний недійсним спірний договір іпотеки нерухомого майна, укладений 17.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. 17.11.2015 року за реєстровим №681, а також скасовані записи у реєстрах та заборони за оспорюваним договором іпотеки, в зв`язку з чим спір між сторонами відсутній.

Між тим, повністю погодитись з таким порядком застосуванням норм процесуального права не можна виходячи з наступного.

Рішення, яке оскаржувалось, прийнято 19 грудня 2019 року. Ініціатором провадження виступала ОСОБА_2 , яка вважала, що її права порушені та для відновлення її прав слід визнати недійсним (фіктивним) договір іпотеки, як такий, що порушує майнові права позивача.

Рішення, на яке посилався суд апеляційної інстанції було прийнято 12.04.2019 р., було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 01.04.2021 року, яке набрало законної сили. Провадження було ініційовано ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно зі ст. 20 ЦК України кожна сторона здійснює право на захист на свій розсуд. Позивачами у вищевказаних справах заявлені різні правові підстави для визнання недійсними вищевказаного правочину, вони є не співпадаючими суб`єктами спірних правовідносин, а тому надавати оцінку спірним правовідносинам слід не тільки в контексті матеріально-правової підстави їх виникнення (тобто договору іпотеки та його впливу на права інших учасників проваджень), але й визначаючи обсяг цивільно-правових наслідків для кожної зі сторін учасників провадження. Зокрема, закриваючи провадження по справі апеляційним судом не було визначено не тільки обсяг судового збору, але й не визначено цивільно-правові наслідки для позивача ОСОБА_2 , а також апелянта ОСОБА_3 , які є самостійними суб`єктами процесуальних відносин та мають власні матеріально-правові інтереси в спірних правовідносинах.

Конституцією України передбачається низка гарантій прав людини і громадянина, однією із яких є право судового захисту, що встановлено статтею 55 Конституції України. Згідно з положеннями цієї статті права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші утискання прав та свобод.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду перевіряється на предмет його відповідності вимогам закону на момент його прийняття, проте з врахуванням презумпцій встановлених в порядку ст. 82 ЦПК України та з врахуванням вищевказаних цілей судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебувала цивільна справа № 509/4470/18 за позовом ОСОБА_4 - представника за законом в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Служби у справах дітей Овідіопольської райдержадміністрації, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Богданової Вікторії Миколаївни про визнання договору іпотеки недійсним та скасування записів у реєстрах та заборони за оспорюваним договором іпотеки.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.04.2019 року позовні вимоги були задоволені, визнано недійсним Договір іпотеки нерухомого майна, укладений 17.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. 17.11.2015 року за реєстровим №681, скасовано записи у реєстрах та заборони за оспорюваним договором іпотеки. Постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року вказане рішення було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначена постанова була залишена без змін постановою КЦС ВС від 11.02.2020 року. Разом з тим, постановою Одеського апеляційного суду від 01.04.2021 року постанова Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року була скасована за нововиявленими обставинами, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.04.2019 року було змінено в частині мотивування (викладено в редакції постанови), в іншій частині рішення суду було залишено без змін. При цьому апеляційний суд приймаючи вищевказану постанову 01.04.2021 року посилався на те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.04.2019 року, вже було визнано недійсним Договір іпотеки нерухомого майна, укладений 17.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. 17.11.2015 року за реєстровим №681, а також скасовані записи у реєстрах та заборони за оспорюваним договором іпотеки, яке є чинним та набрало законної сили. Постанова Одеського апеляційного суду від 01.04.2021 року не оскаржувалась до суду вищої інстанції. При цьому суд також посилався на те, що приймаючи постанову від 01.04.2021 року апеляційний суд виходив з того, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.05.2020 року (справа № 509/5297/19), було задоволено зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 та визнано укладеним письмовий попередній договір купівлі-продажу спірного будинку (житлового будинку АДРЕСА_1 ) від 11.08.2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та як вбачається з пояснень, наданих ОСОБА_2 вказаний договір було укладено в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Отже, апеляційний суд зробив висновок, що договір був укладений в інтересах неповнолітніх дітей, проте їх інтереси як суб`єктів спірних відносин не співпадають за обсягом з інтересами ОСОБА_2 , яка звертаючись до суду в межах цього провадження посилалась на те, що її права як сторони попереднього договору були порушені та підлягають поновленню.

Фактично, рішення в межах цього провадження було прийнято 19 грудня 2019 року, а тому здійснення його перевірки в апеляційному порядку повинно було бути здійснено на момент його ухвалення в межах доводів апеляційних скарг, які не були предметом розгляду апеляційним судом та яким не була дана оцінка судом апеляційної інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 . Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 діяв добровільно та цей факт підтверджується самим порядком засвідчення правочину (фактично апелянтом порушено питання про необґрунтованість рішення суду та невідповідність висновків суду обставинам справи) оцінюється апеляційним судом наступним чином. Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на низку обставин, які свідчать про фіктивний характер правочину, зокрема його фраудаторність, через існування у відповідача ОСОБА_1 перед позивачем грошових та інших зобов`язань. Наявність вказаних зобов`язань підтверджено рішеннями судів, які набрали законну силу (справа № 509/4173/16-ц; справа № 509/5297/19) та не оспорювались учасниками провадження. Таким чином, за обставинами справи вбачається, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 р. по справі № 727/2525/20, постанова Верховного Суду у справі № 922/1903/18). Вказані міркування повинні були прийматись до уваги судом першої інстанції при прийнятті рішення по справі. Таким чином, доводи апелянта ОСОБА_3 в цій частині знайшли своє часткове підтвердження.

Щодо доводів апелянта ОСОБА_3 щодо неповідомлення його про час та місце проведення судових засідань, то в матеріалах справи наявні квитанції кур`єрської служби доставки з якої вбачається факт відправки копії позову та судової повістки про виклик в судове засідання на 14.11.19 року ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 77). При цьому щодо наступного судового засідання, призначеного на 19.12.2019 на 8:30, з квитанції кур`єрської служби доставки вбачається, що ОСОБА_3 відмовився від отримання судової повістки (т. 1, а.с. 39).

Інших доводів апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , то задовольняючи їх частково, апеляційний суд виходить з наступного. Процесуальна позиція сторони щодо визнання позову не може бути виключною підставою для його задоволення, оскільки позов пред`явлено також і до іншої сторони правочину ОСОБА_3 , який позов не визнавав.

Посилання апелянта на невірний порядок визначення розміру судових витрат по результатам розгляду справу в суді першої інстанції є обґрунтованим, оскільки при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, на що звертав увагу ВССУ в п. 35 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» N 10 від 17.10.2014 р.

Враховуючи вище наведене в сукупності, встановлені обставини справи, процесуальну позицію сторін, оскільки апелянтам був наданий доступ до суду апеляційної інстанції та оскаржуване рішення суду першої інстанції було перевірено в межах доводів апеляційних скарг, які знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд частково їх задовольняє, скасовуючи постанову апеляційного суду в порядку ст. 370 ЦПК України та змінюючи рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 370, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2021 року скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року змінити в частині мотивування та стягнення судового збору, стягнувши його в рівних частках на користь позивача з відповідачів по справі. В іншій частині рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 березня 2022 року

Судді Одеського апеляційного суду Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк