Справа № 344/289/22
Провадження № 2-о/344/71/22
У Х В А Л А

про закриття провадження в справі

19 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Атаманюка Б. М.

секретаря судового засідання Стефанець Г. Я.,

розглянувши в окремому позовному провадженні заяву адвоката Дзундзи Ольги Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа Івано-Франківський міський відділ реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

Представник заявника - адвокат Дзундза Ольга Петрівна, в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить суд: встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (дідусь заявниці) це одна і таж сама особа; встановити юридичний факт приналежності ОСОБА_4 (дідуся заявниці) до національності «Поляк».

Ухвалою від 23.03.2022 відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження з повідомленням учасників справи, справу призначено до судового розгляду на 19.05.2022 о 11.00 год.

Представник заявника та заявник в судове засідання не з`явилися, від представника заявника адвоката Дзундзи О. П. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі заявника та його представника, заяву підтримують в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

На підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши подану заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, суд приходить до висновку, що провадження у справі підлягає до закриття, виходячи з таких підстав.

Як зазначалося, в поданій заяві представник заявника просить встановити два юридичні факти, що мають юридичне значення, а саме: встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (дідусь заявниці) це одна і таж сама особа; встановити юридичний факт приналежності ОСОБА_4 (дідуся заявниці) до національності «Поляк».

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV ЦПК України та за участю заявника і заінтересованої особи (частина 3, частина 4 статті 294 ЦПК України).

Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з абз. 2 п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судами не встановлюється тотожність особи, а відповідно до роз`яснень листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах. У цих справах, суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них, а також не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

Як вбачається, представник заявника просить суд встановити юридичний факт не належності особі правовстановлюючих документів, а саме тотожності прізвища особи - « ОСОБА_5 » і « ОСОБА_6 ». З цього слідує, що заявник просить встановити юридичний факт, який не підлягає встановленню в окремому провадженні.

Також, представник заявника просить суд встановити юридичний факт приналежності ОСОБА_4 (дідуся заявниці) до національності «Поляк».

З огляду на зазначену вимогу, суд зазначає наступне.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності» від, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Аналогічний правовий висновок зрозлений Великою Палатою Верховного Суду 29.05.2019 у справі № 398/4017/18, 29.05.19.

З аналізу вищенаведеного законодавства приходжу до висновку про те, що юридичний факт приналежності особи до певної національності також не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином після відкриття провадження у справі судом встановлено, що представником заявника заявлено вимоги про встановлення юридичних фактів, які не підлягають розгляду в порядку окремого провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі наведеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження в цивільній справі за заявою адвоката Дзундзи Ольги Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа Івано-Франківський міський відділ реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Богдан АТАМАНЮК