Справа № 615/426/21
Провадження № 2/615/22/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Токмакової А.П.,

секретаря судового засідання Дутко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Валки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про захист прав споживача,

встановив:

02.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до Валківського районного суду Харківської області з позовною заявою, у якій просить:

- визнати пункт додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року до договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, яким відступлено право вимоги Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 8 740,88 доларів США на дату укладання договору та додаткової угоди, недійсним у зв`язку із відсутністю у Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої НБУ;

- визнати пункт додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року до договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, яким було відступлено право вимоги банком Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 69 865,85 грн. на дату укладання договору та додаткової угоди - фактично переданою вимогою.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року у справі № 2-2686/11/01 позов ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним та зустрічний позов ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Розірвано кредитний договір від 25 квітня 2008 року та додаткову угоду від 23 червня 2010 року, укладені між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 6316663 у розмірі 6 978,53 доларів США та 1 194,57 грн.

16 липня 2013 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44 за кредитами, згідно з яким ПАТ «Перший Український міжнародний банк» передало, а ТОВ «АНСУ» прийняло право вимоги за кредитними договорами, до переліку яких входить кредитний договір № 6316663, укладений 25 серпня 2008 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 .

У відповідності до договору відступлення права вимоги, Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» перейшло права вимоги на суму основного боргу у розмірі 6 259,73 доларів США, суму прострочених процентів у розмірі 24 812,15 доларів США, що разом складає 8 740,88 доларів США, що на дату укладення договору еквівалентно 69 865,85 грн., при цьому рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року стягнута заборгованість у розмірі 6 978,53 доларів США.

Як зазначає позивач, невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» своїх зобов`язань за договором відступлення права вимоги в частині стягнення присудженої судом суми у гривні у розмірі, вказаному у витязі з додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року, спричинило штучне накопичення заборгованості у позивача та завдало шкоди законним інтересам позивача.

Крім того, позивач зазначає, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, що унеможливлює відступлення прав вимоги за кредитним договором.

Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 07.04.2021 відкрито провадження у цивільній справі. З урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу.

Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України до суду не надходило.

27 квітня 2021 року від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

В обґрунтування заперечень проти позову, викладених у відзиві, представник відповідача посилається на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються визнання недійсним пункту додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року до договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, відповідно додаткова угода до договору відступлення права вимоги не передбачає надання послуг, продаж товарів тощо, у зв`язку з чим оспорюваний пункт правочину не може порушувати права позивача як споживача.

Крім того, представник відповідача зазначає, що 04 жовтня 2016 року Печерським районним судом міста Києва у справі № 757/26162/15-ц ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «АНСУ» про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 16 липня 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року рішення Печерського районного суду міста Києва залишено без змін.

Судами, під час розгляду вказаної справи встановлено, що відсутність у ТОВ «АНСУ» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, оскільки вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не правочину, який оспорюється позивачем у межах заявленого позову.

Також представник відповідача вказує, що оспорюваною додатковою угодою встановлена загальна сума вимог, що відступається у гривнях станом на дату відступлення прав у розмірі 69 865,85 грн., а також визначено грошовий еквівалент у доларах США. При цьому, позивач, оспорюючи пункт додаткової угоди в цій частині, не зазначає жодних підстав для задоволення вказаної вимоги.

Крім того, представник відповідача, обґрунтовуючи пропуск позивачем строку позовної давності зазначає, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» на стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ», у зв`язку з переходом до нього прав кредитора відповідно до договору відступлення № 1034/44 від 16 липня 2013 року.

Під час розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження, ОСОБА_1 подав письмові заперечення на заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ», про що було зазначено в ухвалі Київського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2013 року.

Таким чином, позивач ще у грудні 2013 року дізнався про порушення свого права за договором відступлення прав вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року та за додатковою угодою № 2 від 18 липня 2013 року.

29 квітня 2021 року від представника Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заперечень проти позову, викладених у відзиві, представник відповідача посилається на анлоічні підстави, що викладені у відзиві Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на позовну заяву ОСОБА_1 .

29 та 30 квітня 2021 року до Валківського районного суду Харківської області від ОСОБА_1 надійшли відповіді на відзиви представників відповідачів, у яких просить задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування відповіді на відзив позивач посилається на постанову Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі № 461/2900/11 (провадження № 61-2309св18), у якій суд дійшов висновку, що згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297, небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг.

Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Позивач вказує, що Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на дату укладення договору відступлення права вимоги не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії НБУ на право здійснення операцій з іноземною валютою, у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» не могло набути права вимоги за валютним кредитним договором, а продавець боргів ПАТ «ПУМБ» продав борг тільки у гривнях.

За клопотанням представників відповідачів ухвалою від 18.06.2021 цивільну справу передано до Печерського районного суду міста Києва в порядку ст.31 ЦПК України за місцем їх знаходження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.10.2021 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 18.06.2021 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі ухвали судді Валківського районного суду Харківської області Токмакової А.П. від 26.10.2021 цивільну справу прийнято до свого провадження, про що повідомлено сторони.

Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися.

24.12.2021 року до суду надійшли письмові пояснення позивача, у яких просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на аналогічні обставини, що зазначені у відповіді на відзив.

Судовий розгляд заяви позивача про забезпечення позову від 24.11.2021 за його клопотанням неодноразово відкладався для надання додаткових доказів, а ухвалою суду від 01.04.2022 залишено без розгляду.

У судове засідання позивач та його представник подали заяву, у якій позов підтримали, просять задовольнити, проводити розгляд справи за їх відсутності.

Представники Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» і Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» у судове засідання не прибули. Подали до суду заяву, у якій просять відмовити у задоволенні позову, проводити розгляд справи за їх відсутності.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Статтею 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено у частині першій статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатися відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені законом умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19), від 10 серпня 2021 року у справі № 755/7758/19 (провадження № 61-17748св20).

З наданих доказів судом встановлено, що у провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 2018/2-2686/11 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український міжнародний банк» в особі філіалу ПАТ «ПУМБ» про визнання договору кредитування недійсним та за зустрічним позовом ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 6316663 з додатковими угодами № 7584176 від 22.04.2010 р., № 7584033 від 22 квітня 2010 року, № 9236832 від 25 червня 2010 року, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 17 236 доларів США, а останній зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Розірвано кредитний договір від 25 квітня 2008 року та додаткову угоду від 25 червня 2010 року, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «Перший Український міжнародний банк».

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору, укладеного 25 квітня 2008 року між ним та ЗАТ «ПУМБ», та додаткової угоди від 25 червня 2010 року з графіком погашення суми кредиту та процентної ставки недійсними; визнання нарахування ЗАТ «Першого Українського Міжнародного Банку» та ПАТ «Першого Українського Міжнародного банку» боргу за несвоєчасне погашення суми кредиту та нарахування штрафних санкцій, завишення суми процентної ставки незаконним; зобов`язання провести перерахунок сплати погашення кредиту та зарахувати недораховану суму для погашення кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованості в сумі 6 978, 53 доларів США та 1194, 57 грн.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення набрала чинності 14 лютого 2012 року.

16 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44 за кредитами.

Відповідно до пункту 1.1. договору відступлення прав вимоги за цим договором, протягом строку його дії та у відповідності до генерального реєстру боржників, первісний кредитор зобов`язується відступити новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитними договорами, які укладені між первісним кредитором та фізичними особами, а новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права.

Згідно із витягом з додаткової угоди № 2 до договору відступлення прав вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» прийняло право вимоги за кредитним договором № 6316663, укладеним між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 , за яким сума простроченого основного боргу складає 6 259,73 доларів США, сума прострочених процентів 2 481,15 доларів США, загальна сума вимог, що відступається, станом на дату відступлення складає 69 865,85 гривень.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2013 року по справі № 640/19691/13-ц заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено.

Замінено стягувача у виконавчому провадженні у справі № 2018/2-1970/11/13 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: замінено стягувача - Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» у зв`язку з переходом до останнього прав кредитора відповідно до Договору відступлення № 1034/44від 16 липня 2013року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2014 року у справі № 640/644/14-ц, виправлено описку в ухвалі Київського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2013 року справі за заявою представника ТОВ «АНСУ» про заміну сторони виконавчого провадження, а саме вказано правильно у другому абзаці резолютивної частини ухвали Київського районного суду від 25 грудня 2013 року: «Змінити стягувача у виконавчому провадженні по справі № 2-2686/11/01 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: замінено стягувача - Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» у зв`язку з переходом до останнього прав кредитора відповідно до Договору відступлення № 1034/44від 16 липня 2013року.

10 квітня 2017 року державним виконавцем Богодухівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження № 45519517 з примусового виконання виконавчого листа № 2018/2-2686/11-01 від 01 березня 2012 року, виданого Київським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» боргу у розмірі 6 978,53 доларів США та 1 194,57 гривень.

На даний час виконавче провадження перебуває на виконанні у Соборному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Згідно наданої копії вимоги державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 45519517/28 від 25 січня 2022 року, адресованої Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ», просить надати на адресу відділу ліцензію на здійснення валютних операцій, виданої Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» Національним банком України.

Відповідно до листа № 27-0006/1540 від 10 січня 2022 року, Національний банк України не видавав Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій/ліцензію на здійснення валютних операцій.

Також, Національний банк України не видавав Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій за період з 01 січня 2011 року по 06 лютого 2019 року.

На обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що у відповідності до договору відступлення права вимоги, Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» перейшло права вимоги на суму основного боргу у розмірі 6 259,73 доларів США, суму прострочених процентів у розмірі 24 812,15 доларів США, що разом складає 8 740,88 доларів США, що на дату укладення договору еквівалентно 69 865,85 грн. Разом з тим, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року стягнута заборгованість у розмірі 6 978,53 доларів США.

Як зазначає позивач, невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» своїх зобов`язань за договором відступлення права вимоги в частині стягнення присудженої суми судом у гривні у розмірі вказаному у витязі з додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року, спричинило штучне накопичення заборгованості у позивача та завдало шкоди законним інтересам позивача.

Крім того, позивач зазначає, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, що унеможливлює відступлення прав вимоги за кредитним договором.

У свою чергу, судовим розглядом встановлено, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 757/26162/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», Товариства з обмеженої відповідальності «АНСУ» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, що був укладений між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що договірні зобов`язання за кредитним договором, укладеним між ним та ПАТ «Перший Український міжнародний банк» припинені у зв`язку з розірванням кредитного договору на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року, а також на те, що у ТОВ «АНСУ» відсутня генеральна ліценція, що унеможливлює відступлення прав вимог за кредитами.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судами, під час розгляду вказаної справи, встановлено, що 16 липня 2013 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитними договорами, які укладені між первісним кредитором та фізичними особами, а новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права.

Тобто між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу.

Крім цього, судами спростовані доводи позивача, що оспорюваний договір відступлення права вимоги є недійсним у зв`язку із відсутністю у ТОВ «АНСУ» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Так, у розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «АНСУ» за договором відступлення права вимоги, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «АНСУ» є юридичною особою, основним видом економічної діяльності якої є «надання інших фінансових послуг» (крім страхування та пенсійного забезпечення) (КВЕД 64.99) (а. с. 10)

Відсутність у ТОВ «АНСУ» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, оскільки вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не правочину, який оспорюється позивачем у межах заявленого позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, враховуючи, що судовими рішеннями встановлено, що договір відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року є саме договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а також враховуючи, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не вказаного правочину, посилання позивача на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є безпідставними.

Крім того, як вже було встановлено, згідно із витягом з додаткової угоди № 2 до договору відступлення прав вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» прийняло право вимоги за кредитним договором № 6316663, укладений між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 , за яким сума простроченого основного боргу складає 6 259,73 доларів США, сума прострочених процентів 2 481,15 доларів США, загальна сума вимог, що відступаються, станом на дату відступлення складає 69 865,85 гривень.

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17.

Враховуючи те, що на момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги існувало невиконане грошове зобов`язання, за яким відступалося право вимоги, тому незгода позивача із розміром заборгованості не є підставою для визнання оспорюваного договору відступлення прав вимоги недійсним.

Саме такий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року у справі № 723/779/20 (провадження № 61-11906св21).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на встановлені вище обставини, суд вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Щодо клопотання представників відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Аналогічного за своїм змістом правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року по справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81-82, 223, 258-261, 263, 351-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про захист прав споживача - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду або через Валківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Суддя А.П. Токмакова