Справа № 376/2835/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Коротун Т.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

07.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що між ним та ОСОБА_2 23.03.2021 було укладено договір позики та передано грошові кошти в розмірі 23440 доларів США, що в еквіваленті станом на 01.12.2021 за офіційним курсом НБУ становить 637 900,84 грн., зі строком повернення до 26.10.2021. На підтвердження вищезазначеної передачі грошових коштів ОСОБА_2 власноручно написав письмову розписку від 23.03.2021, в якій зазначив, що він, як позичальник, отримав від позикодавця у борг грошову суму та зобов`язується повернути борг в строк до 26 жовтня 2021 року. Отже, в розписці зазначений строк повернення коштів, а саме до 26 жовтня 2021 року. Після спливу терміну повернення коштів він неодноразово в усному порядку просив відповідача повернути йому кошти, але він відмовився, не пояснюючи з яких причин. Одержання ним зазначеної суми коштів, підтверджується розпискою, що в оригіналі знаходиться в нього. Під будь-яким приводом він ухиляється від виконання свого зобов`язання. В розмовах заявляє, що розписка це має жодних правових наслідків. Однак, розписка за правовою основою має форму простого договору позики. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачається, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що сума заборгованості за договором позики була визначена та обумовлена сторонами в розмірі 23440 доларів США., що в еквіваленті станом на 01.12.2021 за офіційним курсом валют НБУ (1 долар = 27.2142 грн.) становить 637 900.84 грн. та на даний час не стягнута (не повернена).У зв`язку цим, просить стягнути з відповідача на свою користь 637900,84 грн за договором позики від 23.03.2021, відшкодування судових витрат покласти на відповідача.

07.12.2021 суддею Сквирського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

18.01.2022 суддею Сквирського районного суду Київської області відповідно до ст. 27, 31 ЦПК України, справу передано до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю.

10.02.2022 справа надійшла до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю, розподілена відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та 11.02.2022 передана до провадження судді Бондаренко О.В..

25.02.2022 після усунення позивачем недоліків позову, позовну заяву прийнято до розгляду та в порядку загального позовного провадження призначено підготовче засідання.

04.05.2022 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

30.06.2022 представник відповідача, адвокат Капустін Віталій Володимирович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у даній справі - ОСОБА_2 ще 25.02.2022 виїхав за кордон, де знаходиться до цього часу, позовну заяву він вважає безпідставною та необґрунтованою в зв`язку з наступним. Враховуючи положення ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Даний правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду України від 25.03.2020 у справі № 569/1646/14-ц та від 14.04.2020 у справі № 628/3909/15. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 23.03.2021 позивач ніби уклав з відповідачем договір позики, згідно якого передав кошти в сумі 23440 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення з позовом становить 637 900,84 грн., а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути позичені кошти до 26.10.2021, але кошти не повернув, а тому позичальник - ОСОБА_1 , звернувся із даним позовом. Проте, обставини, викладені у позовній заяві, не узгоджуються й навіть суперечать змісту розписки, доданої до позовної заяви на підтвердження укладення договору позики. Так, по-перше, зі змісту розписки, написаної ніби 23.03.2021 вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 621 160,00 грн., тобто не в доларах США, як зазначено у позові, а у гривнях. В зв`язку з чим виникає питання щодо валюти, в якій має бути повернуто борг, оскільки за правилами ст. 1046 ЦК України, віддавати треба саме те, що позичав, - якщо гривні, то гривні, а якщо долари США, то долари. По-друге, зі змісту розписки вбачається, що отримані кошти взагалі були не позикою, а передоплатою за автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 , який ОСОБА_2 мав придбати для ОСОБА_1 на аукціоні у США. Тобто, маємо договір представництва, посередництва, купівлі-продажу чи якійсь інший, але в будь-якому разі не договір позики, оскільки позивач передавав гроші не у власність ОСОБА_2 , а у якості передоплати, з метою придбання для себе автомобіля Тoyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 . Так, у березні 2021 року ОСОБА_1 дізнавшись, що ОСОБА_3 має позитивний досвід з купівлі транспортних засобів у США, звернувся до нього з проханням придбати для нього автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. ОСОБА_2 пояснив ОСОБА_1 процедуру придбання та те, що це може зайняти чимало часу, оскільки шлях з США до України неблизький, та й після придбання автомобіля, за строки його відправлення відповідає організатор аукціону. ОСОБА_1 погодився, після чого 22.03.2021 року (тобто ще до написання розписки) ОСОБА_2 придбав для нього автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 на аукціоні Lexington East 40509 у США. Згідно попередніх даних транснаціональної німецької транспортної компанії Hapag-Lloyd AG, придбаний автомобіль мав бути завантажений у порту Нью Джерсі (США) 29.09.2021 (скріншот попередньої інформації офіційного сайту компанії Hapag-Lloyd AG додається) та мав прибути в порт м. Чорноморська, але внаслідок світової кризи контейнерних перевозок, відвантаження відбулось лише 03.01.2022. В той же час, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, ускладнилось судноплавство у акваторії Чорного моря, тому, порт призначення вантажу було змінено на порт Поті (Грузія), а орієнтовна дата прибуття попередньо змістилась на 03.07.2022, що підтверджується інформацією офіційного сайту компанії Hapag-Lloyd AG за веб-адресою :https://www.hapag-lloyd.com/en/online-business/track/track-by containersolution.tml?Container=TEMU+ +7560039. По-третє, зі змісту розписки вбачається, що вже під час її написання, ніби 23.03.2021 ОСОБА_1 відмовився від придбання автомобіля Toyota Sequoia 2018 р.в., але чомусь все одно здійснив передоплату коштів, щоб отримати їх через 7 місяців і 3 дні. Така нелогічність у «діях» позивача свідчить про те, що додана до позовної заяви розписка не підтверджує реальну передачу грошей у якості позики, а написана згодом, коли ОСОБА_1 втомився очікувати прибуття придбаного для нього автомобілю, але не вигадав нічого кращого, ніж історію із «позикою». Необхідно зазначити, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, займається ремонтом автомобілів у нежитловому приміщенні, яке орендує на підставі Договору оренди № 01/08/2021 від 01.08.2021 на території ПП «Білоцерківський завод «Металіст», директором якого є ОСОБА_1 , позивач у справі. Тож на початку грудня 2021 року, коли ОСОБА_1 вже втомився очікувати свій автомобіль, він зачинив вхід до орендованого ОСОБА_2 приміщення та заявив, що не надасть ОСОБА_2 до нього доступу, поки той не поверне гроші за автомобіль. ОСОБА_2 пояснив ОСОБА_1 , що автомобіль вже придбано, відтак рано чи пізно його буде доставлено, а затримка у його доставленні виникла не з його вини і від нього не залежить, а тому запропонував ще зачекати. Тоді ОСОБА_1 почав вимагати від нього розписку, погрожуючи застосувати її у випадку неприбуття автомобіля. За таких умов, ОСОБА_2 був змушений написати розписку під диктовку самого ж ОСОБА_1 .Проте, не очікуючи доставки автомобіля, вже 07.12.2021 ОСОБА_1 звернувся із даним позовом та із заявою про забезпечення позову. При цьому, незважаючи на те, що як у розписці, так і у Договорі оренди № 01/08/2021 від 01.08.2021 адреса ОСОБА_2 вказана: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 чомусь звернувся до Сквирського районного суду Київської області, який, порушуючи вимоги ч. 6, 9 ст. 187 ЦПК України, навіть не з`ясувавши місце проживання відповідача, не розбираючись чи належать боржнику майно та транспортні засоби, що перебувають у ремонті, в той же день 07.12.2021постановив ухвалу про забезпечення позову. Вже 10.12.2021 приватний виконавець виконавчого округу Київської області Валявський О. А. описав все майно що бачив, не вдаючись до з`ясування права власності на нього. Отже, у підсумку маємо позовну заяву ОСОБА_1 в якій він, посилаючись на розписку стверджує, що позичив ОСОБА_3 кошти, проте у розписці вказано, що отримані кошти - то є передоплата за автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 . За таких умов, справжньою правовою природою договору, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є не позика, а купівля-продаж автомобіля закордоном, на аукціоні в США. Тобто, ОСОБА_2 не мав бажання отримувати від позивача позику та й не отримував від ОСОБА_1 ніякої позики, а тому й повертати її не повинен. Тому, просив відмовити в задоволенні позову та судові витрати у справі покласти на позивача.

12.07.2022 позивач подав до суду заперечення на відзив, в якому зазначив, що відзив є необґрунтований, факти викладені неправдиво та суперечливо. Весь відзив ґрунтується на домислах відповідача та його представника, більше того сама структура відзиву не містить конкретних доказів, а лише питання які представник відповідача задає сам собі, при тому без надання відповіді на них. Зрозуміло, що відповідач бажає уникнути відповідальності та не повертати борг і нічого більшого не придумав, як послатися на судову практику, а саме Постанову ВП ВС від 16.01.2019 по справі № 464/3790/16-ц, відповідно до якої сформована правова позиція - досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. І знов же для того, щоб не повертати борг, тактика відповідача та його представника казати що подана до суду розписка не є договором позики а чимось іншим, тобто маємо договір представництва, посередництва, купівлі-продажу чи якійсь інший але в будь якому разі не договір позики. Однак, представник відповідача, відповідно до ЦПК України, повинен довести ( підтвердити) свою позицію, а не лише перерахувати які він згадав існуючі договори та не довів який саме договір був укладений. Разом з тим, жодного доказу укладання іншого договору крім договору позики з відповідними обов`язковими реквізитами відповідачем не надано.Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23 березня 2021 року було укладено договір позики та передано грошові кошти у розмірі 23440 (двадцять три тисячі чотириста сорок) доларів США, зі строком повернення до 26 жовтня 2021 року - все це тітко передбачено розпискою. Також, у відзиві не спростовується факт дійсності розписки та факт отримання коштів, а також обов`язок відповідача повернути борг. Згідно останньої судової практики Верховного суду, а саме 26 квітня 2022 року Верховний суд в рамках справи № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21) досліджував питання щодо стягнення коштів по борговій розписці. В даній постанові зроблені наступні правові висновки які безпосередньо підтверджують вимоги позивача та спростовують думки відповідача. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. В разі безготівкових розрахунків воно виникає з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника. Якщо предметом є речі, право власності виникає в момент фактичної передачі.Так, відповідно до цієї правової норми для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договорам речовими ознаками.Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.Так, як не зазначення в договорі, валюта якої саме іноземної держави позичалася, може вплинути на визначення розміру боргу, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову».Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення.На підтвердження вищезазначеної передачі грошових коштів ОСОБА_2 власноручно підписав письмову розписку від 23.03.2021 р., в якій зазначає, що він, як позичальник, отримав від позикодавця у борг грошову суму та зобов`язується повернути борг в строк до 26 жовтня 2021 року Отже, в розписці зазначений строк повернення коштів, а саме до 26 жовтня 2021 року, підтверджується факт отримання коштів саме у борг та зазначено про зобов`язання повернути саме кошти. Додатково зазначив, що відповідач так і не довів, на що він потратив кошти, до відзиву долучені якісь фото з інтернет ресурсів без підтверджень фінансових проводок. Також, твердження відповідача, що розписка була написана під погрозами теж не відповідає дійсності і по цьому питанню відповідач не звертався в правоохоронні органи. Враховуючи вищевикладене, він підтримує свої позовні вимоги повністю та просить позов задовольнити.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та пояснив, що знає відповідача з 2020 року, ОСОБА_2 прийшов до нього зняти приміщення, вони домовилися про оренду приміщення, там працювали його хлопці, а потім відповідач взяв в оренду ще одне приміщення, працювали нормально, між ними склалися довірливі відносини. Відповідач попросив в нього гроші на запчастини або автомобілі, і він дав їх. 23.03.2021 відповідач отримав від нього кошти в доларах США, а не в гривнях, на строк до 26.10.2021. Коли писали розписку він не пам`ятає, написали її такого змісту, адже думали що так буде юридично вірно. З ініціативи відповідача було вказано авто, як гарант оплати боргу, а саме: якщо не поверне борг то він віддасть йому цей ТЗ. Відповідач займався різними автомобілями, в основному поставкою авто із США. Він передав відповідачу 23440 доларів США, це те, що в нього було на той час. Дата написання розписки вказана в розписці, адже відповідач отримавши гроші в його авто, перерахував їх, а потім в нього в кабінеті написав йому розписку після дзвінка адвокату. Він не був задоволений зазначеному в розписці авто, але без розписки відповідач не повернув би йому гроші. Відповідач обіцяв неодноразово повернути гроші, коли продасть свої автомобілі. Через відповідну програму цей автомобіль був куплений 22.03.2021, зайшов він в Україну 09.01.2022 і не поставлений на облік, де зараз це авто йому невідомо.

Представник позивача - адвокат Мочинський Анатолій Романович у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав до суду оригінал розписки відповідача від 23.03.2021 та зазначив, що в березні 2021 року відповідач отримав грошові кошти в доларах у розмірі 23440 доларів США, зі строком повернення до 26 жовтня 2021 року, однак, відповідач борг у вищевказаний строк не повернув. Позивач не міг давати гроші як передплату за авто, оскільки він не міг передбачити вартість такого авто на аукціоні, позивач також не міг сам купити авто, так як гроші передав відповідачу в борг.

Відповідач - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у його задоволенні та пояснив, що в 2020 році він орендував приміщення в ОСОБА_1 та в березні позивач звернувся до нього, щоб придбати авто з США. Він на аукціону виграв для нього авто, придбав його, він надав йому відеоінформацію і сказав, що треба його оплатити. Позивач приніс кошти, але були проблеми з відправкою, сталася затримка. Потім, ОСОБА_1 сказав йому, що він вже купив той самий ТЗ і проблем з його відправкою не було. Так, ТЗ можна було відслідковувати, але він не рухався, втрачався час, тому позивач сказав йому, що він відмовляється від ТЗ і просив повернути кошти, але щоб їх повернути, йому необхідно було продати даний ТЗ. Позивач перешкоджав його діяльності, тому він змушений був написати розписку з умовою про вказаний ТЗ. На цей час авто знаходиться в Грузії, але позивач відмовився, йому треба гроші, але при відмові від авто сплачується штраф у розмірі 10%. Розписку писав після року придбання авто в 2021 році, продаж авто було здійснено в 2020 році, а восени 2021 року була написана розписка. Отримані гроші він не міг провести через банк, тому завіз їх до фірми в офіс у м. Києві, при цьому документи про передачу цих коштів не складали, адже в нього з ними договір про співпрацю. Є можливість доставити автомобіль ОСОБА_1 в Україну, але він не може вказати час доставки. Спочатку отримав 21000 доларів США, а потім 1500 доларів США, кошти отримував в доларах та сума в розписці вказана вірно. Коли він отримував гроші та віз їх у фірму Леон транс, авто вже було придбано на аукціоні.

Представник відповідача - адвокат Капустін Віталій Володимирович, у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, підтримав обставини викладені у відзиві на позовну заяву та пояснив, що розписка не є договором позики, адже по суті це є договір купівлі-продажу за посередництва відповідача, який займається придбанням авто в США і доставкою їх в Україну, про що і домовилися сторони. На аукціоні з`явилося авто, яке хотів позивач, відповідач повідомив про це позивача. Кошти передавалися для оплати на аукціоні даного автомобіля, що підтверджується скріншотом від 22.03.2021 на якому авто було продано за 21116 доларів США, які відповідач перерахував. В розписці та в скріншоті він код авто співпадає. Авто було придбано 29.09.2021 та знаходиться в порту «РОТІ», однак, коли дата прибуття змінилася на 26.10.2021, то позивач відмовився від авто. Розписка була написана в грудні 2021 року. Також, зазначив, що якби це була просто позика, в ній би не було написано про автомобіль. 07.07.2022 авто прибуло в порт «РОТІ» Грузія, 15.07.2022 виїхало з порту на резервну площадку. У власність відповідача кошти не передавалися, адже ці кошти були призначені для придбання авто позивачу.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 23.03.2021 між ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем, відповідно до якого позивач передав, а відповідач, отримавши кошти в борг в розмірі 23440 доларів США та взяв на себе зобов`язання провернути кошти до 26.10.2021, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 4, 23, 41, 60, 76-77, 87).

Відповідач - ОСОБА_2 у визначений строк кошти позивачу не повернув, тому ОСОБА_1 07.12.2021 звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України (якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії).

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц.

Відповідач - ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечував факт написання розписки, факт отримання коштів у визначеній в розписці сумі - 23440 доларів США, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування.

Разом з тим, відповідач зазначив, що розписка ним була написана вимушено, після року придбання авто з США в 2021 році, а саме продаж авто було здійснено в 2020 році, а восени 2021 року була написана розписка, однак, дані твердження відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтвердили дані факти. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідача з цього приводу до правоохоронних органів, також не надано доказів, які б свідчили, що відповідач звертався до суду із позовом про визнання договору недійсним з причин укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини. Вказане свідчить, що розписка від 23.03.2021 в силу статті 204 ЦК України є дійсною.

Представник відповідача - адвокат Капустін В.В. заперечуючи позовні вимоги зазначив, що зі змісту розписки, написаної ніби 23.03.2021 вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 621 160,00 грн., тобто не в доларах США, як зазначено у позові, а у гривнях. Зі змісту розписки вбачається, що отримані кошти взагалі були не позикою, а передоплатою за автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 , який ОСОБА_2 мав придбати для ОСОБА_1 на аукціоні у США. Тобто маємо договір представництва, посередництва, купівлі-продажу чи якійсь інший, але в будь-якому разі не договір позики, оскільки позивач передавав гроші не у власність ОСОБА_2 , а у якості передоплати, з метою придбання для себе автомобіля Тoyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 . У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з проханням придбати для нього автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в., після чого 22.03.2021 року (тобто ще до написання розписки) ОСОБА_2 придбав для нього автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 на аукціоні Lexington East 40509 у США. Згідно попередніх даних транснаціональної німецької транспортної компанії Hapag-Lloyd AG, придбаний автомобіль мав бути завантажений у порту Нью Джерсі (США) 29.09.2021 та мав прибути в порт м. Чорноморська, але внаслідок світової кризи контейнерних перевозок, відвантаження відбулось лише 03.01.2022, в той же час, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, ускладнилось судноплавство у акваторії Чорного моря, тому, порт призначення вантажу було змінено на порт Поті (Грузія), а орієнтовна дата прибуття попередньо змістилась на 03.07.2022. По-третє, зі змісту розписки вбачається, що вже під час її написання, ніби 23.03.2021 ОСОБА_1 відмовився від придбання автомобіля Toyota Sequoia 2018 р.в.. Отже, справжньою правовою природою договору, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є не позика, а купівля-продаж автомобіля закордоном, на аукціоні в США. Тобто, ОСОБА_2 не мав бажання отримувати від позивача позику та й не отримував від ОСОБА_1 ніякої позики, а тому й повертати її не повинен.

Однак, суд критично оцінює зазначені твердження, оскільки належних та достатніх доказів на підтвердження існування між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля за посередництвом відповідача, який мав бути придбаний за кордоном, до суду не надано, а наданий представником відповідача, скріншот попередньої інформації з офіційного сайту компанії Hapag-Lloyd AGщодо придбання автомобіляToyota Sequoia 2018 року випуску 22.03.2021, відстеження контейнера, копія договору про співпрацю від 02.01.2020 (а.с. 93, 94, 136-141), не можуть достеменно підтверджувати укладення між сторонами саме договору купівлі-продажу, оскільки сума боргу (23440 доларів США) відрізняється від вартості автомобіля (21116 доларів США), а договір про співпрацю може лише свідчити про підприємницьку діяльність відповідача щодо поставки автомобілів з США. Також, суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 належних та достатніх доказів щодо передачі компанії Lion Motors Group, отриманих від позивача коштів в розмірі 23440 доларів США, на купівлю автомобіля з США для ОСОБА_1 , до суду не надав.

Так, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц .

В даному випадку, суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 23.03.2021, надав оцінку поясненням сторін у судовому засіданні і дійшов висновку, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики, які підтверджуються розпискою від 23 березня 2021 року.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

При цьому, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. (саме таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14).

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у постанові від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05.09.2018 у справі № 756/8630/14-ц, від 08.04.2021 у справі № 500/1755/17 та від 16.02.2022 у справі №520/19325/18.

У наданій позивачем розписці зазначені сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, строк її повернення (до 26.10.2021) та особистий підпис позичальника, тому вказана розписка є одночасно документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику і укладення договору позики.

Також, зі змісту зазначеної розписки від 23.03.2021 вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у борг грошові кошти в розмірі 23440 доларів США, що визнається сторонами.

Отже, судом встановлено, що розписка від 23.03.2021 містить всі елементи договору позики, а саме дату її складання, отримання грошових коштів (в борг) в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, а тому посилання представника відповідача на відсутність між сторонами позикових договірних правовідносин є безпідставними.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Цією статтею передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надав. Про факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики свідчить також наявний у позикодавця оригінал боргового документу (розписки) від 23.03.2021.

Отже, позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення.

Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, в якій також висловлено правову позицію щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, а саме зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто, виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, в розписці зазначено про борг у доларах та наявні домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у еквівалент до національно валюти, тому суд робить висновок, що за умовами договору та враховуючи положення статті 533 ЦК України, поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу в іноземній валюті за курсом долара США станом на 01 грудня 2021 року - на день подачі даного позову до суду, в межах заявлених вимог.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в розмірі 23440 доларів США., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 01.12.2021 (1 долар = 27,2142 грн.) становить 637900,84 грн.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі,

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Судові витрати позивача складаються з судового збору, який він сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на його користь стягуються дані витрати в розмірі 6379,00 грн..

Керуючись ст. 11, 192, 202, 207, 526, 545, 598, 610, 612, 625, 626, 627, 1046-1050 ЦК України, ст. 4, 12, 76 - 81, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), про стягнення заборгованості, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики від 23 березня 2021 року в розмірі 637900,84 грн. (шістсот тридцять сім тисяч дев`ятсот гривень 84 копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у розмірі 6379,00 грн. (шість тисяч триста сімдесят дев`ять гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.08.2022, з урахуванням ч.3 ст. 124, ч.6 ст. 259 ЦПК України.

СуддяО. В. Бондаренко