ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 серпня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/341/21

Головуючий у першій інстанції Савенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/312/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Приліпко В.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області у складі судді Савенка А.І. від 11 листопада 2021 року, місце ухвалення рішення смт.Варва, дата складання повного тексту рішення 16 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із позивачем у вищевказаному житловому будинку зареєстрований відповідач по справі, син позивача - ОСОБА_2 . Позивач вказує, що фактично з травня 2020 року ОСОБА_2 в даному будинку не проживає, оскільки разом зі своєю сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 зазначає, що відповідач припинив проживати у спірному будинку добровільно, будь-які його речі у будинку відсутні, комунальні послуги відповідач не сплачує, при цьому, в добровільному порядку провести зняття з місця реєстрації ОСОБА_2 не бажає. За доводами заявленого позову, реєстрація відповідача у належному ОСОБА_1 будинку фактично створює позивачу перешкоди у користуванні його житлом, та позбавляє його можливості повноцінно скористатися субсидією. Крім того, позивач стверджує, що ОСОБА_2 періодично вчиняв сварки, у зв`язку з чим позивач звертався до правоохоронних органів, що пітверджується постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.06.2020 року. За даних обставин, позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 понад один рік без поважних причин не проживає у спірному будинку.

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 11.11.2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11.11.2021 року, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11.11.2021 року є незаконним, необґрунтованим, його судом ухвалено без додержання норм права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, судом першої інстанції при ухваленні рішення від 11.11.2021 року не було в повній мірі досліджено та не надано необхідної оцінки доказам позивача, при цьому відповідачем не було надано жодних доказів на спростування позову та заперечень. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 11.11.2021 року посилається на норми права та практику розгляду справ Верховним Судом, проте, висновки суду є необґрунтованими. Апелянт вказує, що при розгляді даної справи по суті заявлених позовних вимог необхідно звертати увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватись з урахуванням конкретних обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла, яке відповідач ОСОБА_2 має, що підтверджується інформацією з його клопотань про відкладення розгляду справи. А саме, у вказаних клопотаннях відповідач зазначав адресу місця проживання: АДРЕСА_2 . При цьому, апелянт вказує, що він не може достовірно знати причини непроживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому будинку. Доводи апеляційної скарги стверджують, що висновки суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 11.11.2021 року відносно того, що постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.06.2020 року у справі №731/203/20 було встановлено, що 18.05.2020 року відповідач фактично проживав за адресою АДРЕСА_1 , не відповідають предмету спору та не можуть бути головним аргументом суду при винесенні оскаржуваного рішення. Апелянт вказує, що судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги акт обстеження №334 від 13.05.2021 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 за спірною адресою з травня 2020 року і до дати складення акту, не проживає. Апелянт звертає увагу на ті обставини, що відповідачем не надано докази щодо його місця проживання у вищевказаний період. Доводи апеляційної скарги зазначають, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності можливості встановити факт перебування спірного будинку виключно у особистій власності позивача не узгоджуються із долученим до матеріалів справи свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.06.2008 року, відповідно до якого позивач є єдиним власником будинку.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи (а.с.111,112), не з`явились. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ткаченко Н.М. надіслала на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.113). Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень ч.5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За даних обставин, датою прийняття даної постанови апеляційним судом є 08.08.2022 року.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.06.2008 року, виданого Журавською сільською радою (а.с.8) та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП Прилуцьке МБТІ Чернігівської обласної ради, номер витягу: 19121513 від 09.06.2008 року (а.с.9), право приватної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки №162 від 09.08.2021 року Журавського старостинського округу Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Його син ОСОБА_2 на час видачі довідки зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою (а.с.10).

Як вбачається із наданих позивачем копій квитанцій про оплату комунальних послуг, оплата за отримані комунальні послуги, зокрема, за електропостачання та газопостачання у 2020 році та у 2021 році за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюється від імені ОСОБА_1 (а.с.13-32).

Згідно з актом обстеження №334 від 13.05.2021 року, затвердженим посадовими особами Журавського старостинського округу Варвинської селищної ради: старостою ОСОБА_3 , діловодом ОСОБА_4 , та свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 13.05.2021 року вказаними вище особами було здійснено перевірку місця проживання ОСОБА_2 , за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що ОСОБА_2 за даною адресою з травня 2020 року і на час здійснення перевірки не проживає (а.с.11).

Постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.06.2020 року, якою ОСОБА_2 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, було встановлено факт існування конфліктних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 12).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.11.2021 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, з врахуванням приписів статей: 41,47 Конституції України, статей: 317, 383, 391, 401, 405, 406 ЦК України, статей: 9,150 ЖК УРСР, та фактичних документально підтверджених обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 .

При цьому, судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, а також висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, провадження №14-64цс20, у постановах Верховного Суду: від 02.12.2020 року у справі №337/611/19, від 18.02.2021 року у справі №635/7084/16-ц, від 10.03.2021 року у справі № 686/26093/19-ц.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.11.2021 року про відмову у задоволенні вимог заявленого позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.11.2021 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Апелянт вказує, що при розгляді даної справи по суті заявлених позовних вимог необхідно звертати увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватись з урахуванням конкретних обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла, яке відповідач ОСОБА_2 має, що підтверджується інформацією з його клопотань про відкладення розгляду справи. А саме, у вказаних клопотаннях відповідач зазначав адресу місця проживання: АДРЕСА_2 . При цьому, апелянт вказує, що він не може достовірно знати причини непроживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому будинку. Доводи апеляційної скарги стверджують, що висновки суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 11.11.2021 року відносно того, що постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.06.2020 року у справі №731/203/20 було встановлено, що 18.05.2020 року відповідач фактично проживав за адресою АДРЕСА_1 , не відповідають предмету спору та не можуть бути головним аргументом суду при винесенні оскаржуваного рішення. Апелянт вказує, що судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги акт обстеження №334 від 13.05.2021 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 за спірною адресою з травня 2020 року і до дати складення акту, не проживає. Апелянт звертає увагу на ті обставини, що відповідачем не надано докази щодо його місця проживання у вищевказаний період. Доводи апеляційної скарги зазначають, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності можливості встановити факт перебування спірного будинку виключно у особистій власності позивача не узгоджуються із долученим до матеріалів справи свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.06.2008 року, відповідно до якого позивач є єдиним власником будинку.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського Суду з прав людини від 13.05.2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява №19009/04, пункт 50).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.

Оцінюючи наявні письмові докази, які долучені позивачем, суд першої інстанції, в контексті положень ч.4 статті 82 ЦПК України, зазначив у оскаржуваному рішенні, що відповідно до змісту постанови Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.06.2020 року, винесеної судом у справі №731/203/20 (а.с.12), було встановлено, що 18.05.2020 року відповідач по справі ОСОБА_2 фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Дана постанова оскаржена не була, і набрала законної сили. При розгляді даної справи в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_8 , яка пояснила, що між ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_2 існують конфліктні відносини.

Згідно з актом обстеження №334 від 13.05.2021 року, затвердженим посадовими особами Журавського старостинського округу Варвинської селищної ради: старостою ОСОБА_3 , діловодом ОСОБА_4 , та свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 13.05.2021 року вказаними вище особами було здійснено перевірку місця проживання ОСОБА_2 , за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що ОСОБА_2 за даною адресою з травня 2020 року і на час здійснення перевірки не проживає (а.с.11).

З даного приводу судом першої інстанції зазначено, що обставини, встановлені вищевказаною постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.06.2020 року, ставлять під сумнів достовірність вказаного документу. При цьому, даний акт обстеження не містить посилань на причини відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання, а також не містить в собі інформації, зокрема про те, чи наявні в помешканні речі відповідача, інші ознаки, за якими комісія встановила таку відсутність. Судом першої інстанції надано критичну оцінку акту обстеження №334 від 13.05.2021 року, оскільки складання даного акту було здійснено вже через рік, після дати залишення відповідачем житлової площі, натомість, жодного документу під час вказаного періоду комісійно не складалось.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При розгляді даного спору по суті судом першої інстанції також прийнято до уваги, що на підтвердження обставин щодо фактичного непроживання ОСОБА_2 , у спірному житловому будинку, понад один рік, саме без поважних на те причин, позивачем ОСОБА_1 будь-яких інших доказів до суду надано не було. Крім того, позивачем під час судового розгляду було повідомлено суду першої інстанції, що відповідач перебуває на заробітках та знаходиться за межами території України, і вказана обставина була розцінена судом першої інстанції, як об`єктивна причина неможливості фактичного проживання відповідача за місцем його реєстрації, яка є поважною підставою щодо відсутності відповідача за місцем проживання.

При цьому, по справі позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на підтвердження тих обставин, що відповідач втратив інтерес до спірної квартири.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правового аналізу приписів вищезазначених норм права, які регламентують спірні правовідносини, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, враховуються причини відсутності даної особи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення.

Приймаючи до уваги фактичні документально підтверджені обставини справи та норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

Враховуючи вищенаведене, а також висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 року у справі №686/15167/21, провадження №61-3228св22, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.11.2021 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 11.11.2021 року - залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: