Справа №: 398/4584/21
провадження №: 2/398/559/22
РІШЕННЯ

Іменем України

"29" липня 2022 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі: судді Нероди Л.М.,

за участю секретаря Шаповал І.Ф.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у місті Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА

Позивач ОСОБА_1 просить суд визнати дійсним, реальним та виконаним договір міни нерухомого майна, укладений 17 вересня 1999 року, реєстраційний номер 240-НД/240-Н/Ф1, на Придніпровській товарній біржі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнати за позивачем право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

17 вересня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір міни нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , що належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 1996 року, та житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який належав відповідачу на підставі договору дарування від 17.07.1987 року.

Договір міни нерухомого майна був укладений на Придніпровській товарній біржі, реєстраційний номер 240-НД/240-Н/Ф12, та зареєстрований Олександрійським міжміським БТІ 17 вересня 1999 року, реєстраційний номер 587/4стр.199.

Правочин обома сторонами повністю виконаний, тобто сторонами було звільнено зазначене у договорі нерухоме майно і передане у користування та володіння іншій стороні, передані ключі.

Позивач використовує будинок АДРЕСА_1 для проживання протягом двадцяти одного року. До 10 серпня 2020 року позивач була зареєстрована за вказаною адресою, регулярно сплачує комунальні платежі та утримує будинок у належному санітарно-технічному стані.

Позивач збирається подарувати будинок дочці, але через відсутність реєстрації права власності за нею не має можливості розпоряджатися та відчужувати будинок.

За доводами позивача сторони при укладанні договору міни нерухомого майна керувалися Законом України «Про товарні біржі», відповідно до якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали, проте через протиріччя правових норм, що діяли на час укладення правочину в 1999 році, і у зв`язку з відмовами компетентними органами і нотаріусами визнавати на теперішній час правочини дійсними, законними і виконаними, позивач змушений звернутись до суду з позовною заявою про захист своїх прав.

У судове засідання позивач не з`явилася, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача.

Представник позивача позовні вимоги підтримала.

ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач у судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 січня 2022 року відкрито провадження по справі, вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

17 вересня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі укладено договір міни нерухомого майна № 240-НД/240-Н/Ф12, за яким сторони зробили міну належного їм на праві власності майна - ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 та отримала від ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Сторони договору міни нерухомого майна № 240-НД/240-Н/Ф12 від 17.09.1999 року домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується відповідним письмовим договором, і відбулося повне виконання договору.

Зазначений договір 17.09.1999 року був зареєстрований Олександрійським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 587/4стр.199 та будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 .

Технічний паспорт на жилий будинок АДРЕСА_1 складений на ОСОБА_1 , як власника.

Як встановлено з довідки виконавчого комітету Пантаївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 29.09.2021 року № 945/07.01.16 у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 (дочка ОСОБА_1 ), ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (онуки ОСОБА_1 ), ОСОБА_6 .

ОЦІНКА СУДУ

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини і норми права, які діяли на час укладення договору міни нерухомого майна від 17.09.1999 року та підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про те, що в порушення вимог законодавства, яке діяло на час укладення договору, сторонни уклали договір міни нерухомого майна без додержання вимог щодо нотаріального посвідчення вказаного договору.

НОРМИ ПРАВА

Згідно ч.1 ст.15, ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права власності.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто, спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Позивач, звертаючись із позовними вимогами до суду, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із усталеною судовою практикою власник майна має пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджені відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється.

Отже, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, способу для відновлення порушеного права власника.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 453/1240/13 (провадження № 61-20741св18).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Оскільки спірний договір міни нерухомого майна укладений 17.09.1999 року в Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, Закон України "Про товарну біржу".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі ст.41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст.42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас згідно зі ст.47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 242 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Однак за загальним правилом, визначеним у ст.ст. 47, 227, 242 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню.

У період укладання оспорюваного договору міни нерухомого майна існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі ст.ст. 224, 227, 242 ЦК Української РСР договір міни повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР), а відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення ст.ст. 227, 242 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору міни. Тобто, правові норми, закріплені цими статтями, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст.15 Закону України "Про товарну біржу" закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст.15 Закону України "Про товарну біржу" по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку, укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Згідно зі ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.48 ЦК Української РСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 754/1466/15-ц (провадження № 61-11804св18), від 26 листопада 2018 року в справа № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951св18).

Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом.

Відповідно до пункту 4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення у нотаріальній формі.

Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.

Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (ст.ст.227, 242 ЦК Української РСР) у разі, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Як встановлено судом, договір міни нерухомого майна нотаріально посвідчений не був, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє позивачу у задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 263, 264, 265, 273, 280-285 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29 липня 2022 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

представник позивача адвокат Гаморя Марина Вікторівна, адреса: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП не відомий, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

СУДДЯ: Л.М. НЕРОДА