ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/454/21 Номер провадження 22-ц/814/919/22Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник відповідачів ОСОБА_1

представник третьої особи Янченко Я.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 лютого 2022 року, ухвалене суддею Блажко І.О., повний текст рішення складено - 17 лютого 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Полтавської міської ради, виконавчого комітету Полтавської міської ради, треті особи: Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, Управління майном комунальної власності міста, про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

22 січня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Полтавської міської ради, виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив визнати незаконною бездіяльність Полтавської міської ради щодо незабезпечення його, як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, згідно п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та сплати одноразової грошової компенсації в сумі 909 720 грн.; визнати незаконною бездіяльність виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо незабезпечення ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою протягом двох років з дня взяття на квартирний облік згідно п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та сплати одноразової грошової компенсації в сумі 909 720 грн.; зобов`язати Полтавську міську раду виконати вимоги п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та забезпечити ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, згідно п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», чи сплати одноразової грошової компенсації в сумі 909 720 грн. на придбання однокімнатної квартири; зобов`язати виконавчий комітет Полтавської міської ради виконати вимоги п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та забезпечити ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, згідно п.18 ч.1 ст.13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», чи сплати одноразової грошової компенсації в сумі 909 720 грн. на придбання однокімнатної квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 22.09.2016 року, виданого Управлінням соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_2 є інвалідом 2-ї групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05.05.2016 року №78 відповідно до п.32 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» він взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради з 10.03.2010 року та включений до списку, як інвалід війни, з 03.11.2016 року, де на даний час значиться під №67. Крім того, згідно рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України та посвідчення серії НОМЕР_2 від 19.06.2016 року ОСОБА_2 визнано учасником бойових дій. Згідно посвідчення, виданого ГУНП в Полтавській області від 29.03.2019 року, серії НОМЕР_3 , позивач має статус ветерана Національної поліції України. Вважає, що Полтавською міською радою та виконавчим комітетом Полтавської міської ради ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, станом на 19.01.2021 року не забезпечено однокімнатною квартирою протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, що є прямим порушенням п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та його прав і соціальних гарантій, наданих Державою Україна, що суперечить сталій практиці Європейського суду з прав людини, Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів. Позивачем також направлялися неодноразово відповідні звернення щодо надання одноразової грошової компенсації ОСОБА_2 у розмірі 909 720 гривень на отримання однокімнатної квартири, згідно довідки ПАТ «Новос» від 18.12.2018 року за вих. №18/12-1 у зв`язку з порушенням п.18 ч.1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на не забезпечення жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік позивача, але вони є проігнорованими (т.1 а.с. 1-11).

09 лютого 2021 року до суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Полтавської міської ради, виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просив визнати незаконною бездіяльність Полтавської міської ради щодо незабезпечення його, як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, згідно п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; визнати незаконною бездіяльність виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо незабезпечення ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, згідно п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; зобов`язати Полтавську міську раду виконати вимоги п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та забезпечити ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою; зобов`язати виконавчий комітет Полтавської міської ради виконати вимоги п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та забезпечити ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою (т.1 а.с. 29-37).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Полтавської міської ради, виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання незаконною бездіяльності. Роз`яснено, що вказані позовні вимоги розглядаються в порядку адміністративного судочинства (т.1 а.с. 44-45).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, Управління майном комунальної власності міста (т.1 а.с. 132-133).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Полтавської міської ради, виконавчого комітету Полтавської міської ради, треті особи: Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, Управління майном комунальної власності міста, про зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено повністю.

Судові витрати визначено компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що всі громадяни, які перебувають в одному списку на отримання житла, мають рівні права, а наявність у них більшої кількості пільг, стан здоров`я, відсутність житла для постійного проживання тощо не дає переваги таким громадянам перед тими, що перебувають у даному списку попереду них. З огляду на викладене, надати житло ОСОБА_2 відповідач виконавчий комітет Полтавської міської ради може лише згідно з чергою. Під час судового розгляду справи не встановлено фактів порушення відповідачами черги надання житла і, у зв`язку з цим, прав ОСОБА_2 . Крім того, судом першої інстанції встановлено, що питання забезпечення житлом осіб з інвалідністю внаслідок війни та прирівняних до них осіб (ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») не належить до питань місцевого значення, зокрема, у відповідності до приписів ст. 17 Конституції України, ст. 87 Бюджетного кодексу України, п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», вказане питання належить до виключної компетенції Міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, на які покладається обов`язок щодо передачі відповідної житлової площі у розпорядження місцевих рад. Позов не містить жодного доказу щодо існування факту належного виконання Міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади визначеного приписом п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» обов`язку щодо передачі у розпорядження Полтавської міської ради 1-кімнатної квартири, як умову виникнення у виконавчого комітету Полтавської міської ради визначеного Житловим кодексом України, Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, обов`язку щодо передачі у встановленому вказаними актами порядку отриманої від міністерств, інших центральних органів виконавчої влади 1-кімнатної квартири у власність ОСОБА_2 . Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на відсутність факту отримання Полтавською міською радою від міністерств, інших центральних органів виконавчої влади 1-кімнатної квартири, вимоги відносно якої заявлені у позові, то вони є незаконними, такими, що заявлені з порушенням п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачами у порушення вимог чинного законодавства України не було забезпечено фактично на протязі більше 4 років житловою площею ОСОБА_2 , як інваліда війни. Зазначає, що листом директорату Соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України від 18.05.2021 року його було повідомлено, що видатки на програми підтримки будівництва (реконструкції) житла для окремих категорій громадян, відповідно до ст. 91 Бюджетного кодексу України, належать до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів. Таким чином, питання забезпечення житлом відноситься до повноважень місцевого самоврядування відповідно до наданих їм законодавством повноважень. Крім того, роз`яснено право звернення до органу соціального захисту населення за місцем перебування на квартирному обліку з метою призначення грошової компенсації. У листі Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 21.08.2020 року зазначено, що рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради від 10.02.2016 року №34 «Про затвердження протоколу житлової комісії» УМВС України у Полтавській області виключено з переліку підприємств та установ, які здійснюють квартирний облік. Облікові справи працівників та пенсіонерів УМВС передані до відділу обліку, розподілу та приватизації житла управління майном комунальної власності міста виконкому Полтавської міської ради зі збереженням дати перебування на обліку. Справа ОСОБА_2 також передана до міської ради, де його було постановлено на квартирний облік зі збереженням дати перебування в УМВС України в Полтавській області, а саме з 10.03.2010 року. Відповідно до Положення про Житлово-побутову комісію в Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області ведеться контрольний список тільки поліцейських, державних службовців та працівників ГУНП, які перебувають на квартирному обліку в органах місцевого самоврядування. Пенсіонери ОВС, до числа яких відноситься ОСОБА_2 , також перебувають в списках квартирного обліку за місцем проживання при місцевих радах і таким чином, забезпечуються житловою площею за рахунок місцевих бюджетів. Листом Міністерства соціальної політики України від 11.12.2018 року його було повідомлено, що згідно ст. 30-31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності, сприяння розширенню житлового будівництва, надання громадянам, які мають потребу в житлі, допомоги в будівництві в отриманні кредитів, зокрема, організація за рахунок власних коштів і на пайових засадах будівництва, реконструкцій та ремонту житлових будинків належать до компетенції органів місцевого самоврядування, але зазначених обставин судом першої інстанції під час розгляду справи взято до уваги не було, що суперечить сталій практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відсутність будь-якого ефективного захисту в національному праві, що свідчить про декларативність прав ОСОБА_2 , визначених п. 18 ч.1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Особи, зазначені у цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, адже станом на 18 лютого 2022 року ОСОБА_2 жилою площею протягом дох років з дня взяття на квартирний облік не забезпечено, як інваліда війни. Вважає, що вказаною протиправною бездіяльністю відповідачі порушили як законодавство України, так і сталу практику Європейського суду з прав людини.

У відзиві на апеляційну скаргу виконавчий комітет Полтавської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У поясненні на апеляційну скаргу третя особа Управління майном комунальної власності міста просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю другої групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується посвідченням, серія НОМЕР_1 , виданим Управлінням соціального захисту населення Подільської районної у м. Полтаві ради 01 березня 2019 року (т.1 а.с. 13).

Згідно рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05.05.2016 року №78 ОСОБА_2 взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради складом сім`ї 1 особа та відповідно до п/п 2 п. 32 Правил … перебуває у загальній черзі з 10.03.2010 року та включений до списків учасників бойових дій, учасників війни та поліцейських, де значиться під №58.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 03.11.2016 року №224 ОСОБА_2 включений до списку поліцейських, де значиться під №125.

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 03.11.2016 року №224 ОСОБА_2 включений 03.11.2016 року у список осіб з інвалідністю внаслідок війни, де на даний час перебуває під №55, у списку учасників бойових дій, учасників війни значиться під №96.

Таким чином, ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку при виконавчому комітеті Полтавської міської ради та не перебуває у відносинах з Полтавською міською радою з приводу забезпечення житлом, а тому питання забезпечення житлом позивача як особи, яка потребує поліпшення житлових умов на підставі п.18 ч.1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відноситься до повноважень виконавчого комітету Полтавської міської ради та не відноситься до компетенції Полтавської міської ради.

Відповідно до ст. 31 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 34 Житлового Кодексу Української РСР передбачено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Житлового Кодексу Української РСР облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Згідно ст. 38 Житлового Кодексу Української РСР порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 39 Житлового Кодексу Української РСР громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Житлового Кодексу Української РСР громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 42 Житлового Кодексу Української РСР жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених ст. 46, ч. ч. 1, 2 ст. 54, ч. 1 ст. 90, ч. 6 ст. 101, ст. 102, 110, ч. 1 ст. 114 цьогоКодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Статтею 43 Житлового Кодексу Української РСР визначено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Законодавством Української РСР окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік.

Облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання регулюють Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470.

Згідно із пунктом 36 Правил виконавчі комітети місцевих рад, підприємства, установи, організації щороку визначають кількість новозбудованої і вивільнюваної жилої площі для надання жилих приміщень громадянам поза чергою, у першу чергу і в порядку загальної черги.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що надання житла без дотримання списків є порушенням чинного Житлового законодавства та прав громадян, що включені до списків черговиків раніше.

При цьому, судом першої інстанції враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14.04.2020 року у справі № 817/1641/17.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що листом Полтавської міської ради виконавчого комітету Полтавської міської ради вих.№Ф04.1-11/5842-297 від 14.08.2020 року за підписом секретаря Полтавської міської ради Шамоти О.С. на звернення ОСОБА_2 повідомлено, що облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання, регулюються Житловим кодексом Української РСР та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 року №470. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05.05.2016 року № 78 ОСОБА_2 взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради складом сім`ї 1 особа та відповідно до п/п 2 п.32 Правил… перебуває у загальній черзі з 10.03.2010 року та включений до списків учасників бойових дій, учасників війни, де значиться під №101 та поліцейських, де значиться під №127. У список осіб з інвалідністю внаслідок війни включений 03.11.2016 року, де на даний час значиться під № 58. Вказано, що згідно зі статями 42, 43 Житлового кодексу Української РСР та пунктами 37,34 Правил … жилі приміщення надаються громадянам, що потребують поліпшення житлових умов, за місцем перебування їх на квартирному обліку при настанні черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття квартирний облік. Зазначено, що зважаючи, що попереду у пільгових списках на отримання житла перебувають сім`ї, які раніше взяті на квартирний облік і користуються рівними між собою правами, розгляд питання поліпшення житлових умов ОСОБА_2 є передчасним, так як це буде порушенням житлового законодавства України та конституційних прав інших громадян. ОСОБА_2 також повідомлено, що згідно з положеннями ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (т.1 а.с. 160).

Таким чином, на час надання відповіді позивачу, у списку осіб з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_2 значився під № 58.

На даний час ОСОБА_2 значиться під № 55 у списку осіб з інвалідністю внаслідок війни, виходячи з дати взяття на квартирний облік.

Таким чином, оскільки попереду ОСОБА_2 у пільгових списках на отримання житла перебувають особи (сім`ї), які раніше взяті на квартирний облік, раніше включені в відповідний пільговий список і користуються рівними між собою правами, а розгляд питання поліпшення житлових умов ОСОБА_2 є передчасним, оскільки призведе до порушення прав інших осіб, які мають рівні з позивачем права на поліпшення житлових умов, та були взяті на квартирний облік та включені у пільговий список раніше за ОСОБА_2 .

Відповідно до змісту ст. 11 та ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет ради є виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади.

Таким чином, виконавчий комітет Полтавської міської ради є виконавчим органом Полтавської міської ради та, відповідно, належить до органів місцевого самоврядування та, відповідно, не є місцевим органом державної влади.

Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 7 Конституції України визначено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до викладеного, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, та випливає, що органи місцевого самоврядування не є органами державної влади, а місцеве самоврядування слід розглядати як форму здійснення народом влади, яка визнається і гарантується в Україні.

Зазначені доводи, зокрема, підтверджуються висновками Конституційного Суду України, зробленими у п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.28 Закону України «Про статус депутатів місцевих Рад народних депутатів» (справа про охорону трудових прав депутатів місцевих рад) від 26.03.2002 справа №1-9/2002. Органи місцевого самоврядування є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.

У відповідності до висновків Конституційного Суду України, зробленими у п. п. 4 та 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст. 28 Закону України «Про статус депутатів місцевих Рад народних депутатів» (справа про охорону трудових прав депутатів місцевих рад) від 26.03.2002 справа №1-9/2002 та п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст. 25, ч.14 ст. 46, ч. ч.1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 справа №1-9/2009, виходячи з цих конституційних положень у системному зв`язку з положеннями ст. 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.03.2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26.03.2002 року №6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад). Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту.

Підпунктом «б» п. 9 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема, до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України належать видатки на державні програми соціальної допомоги (грошова допомога особам, яких визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та особам, яким надано тимчасовий захист; компенсації на медикаменти; програма протезування; програми і заходи із соціального захисту осіб з інвалідністю, у тому числі програми і заходи Фонду соціального захисту інвалідів; відшкодування збитків, заподіяних громадянам; заходи, пов`язані з поверненням в Україну кримськотатарського народу та осіб інших національностей, які були незаконно депортовані з України, та розміщенням іноземців і осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України; щорічна разова грошова допомога ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань; довічні державні стипендії; кошти, що передаються до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; програми соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інші види цільової грошової допомоги, встановлені законом).

Преамбулою ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Пунктом 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються така пільга: позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається Міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю I групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції визнав, що питання забезпечення житлом осіб з інвалідністю внаслідок війни та прирівняних до них осіб (стаття 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») не належить до питань місцевого значення, зокрема, у відповідності до приписів вищезазначених норм права: ст. 17 Конституції України; ст. 87 Бюджетного кодексу України; п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», вказане питання належить до виключної компетенції Міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, на які покладається обов`язок щодо передачі відповідної житлової площі у розпорядження місцевих рад.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Полтавської міської ради щодо зобов`язання Полтавської міської ради виконати вимоги п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та забезпечити ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою та позовних вимог до виконавчого комітету Полтавської міської ради про зобов`язання виконавчий комітет Полтавської міської ради виконати вимоги п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та забезпечити ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Предметом даного спору є зобов`язання відповідачів Полтавської міської ради та виконавчого комітету Полтавської міської ради виконати вимоги п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» й забезпечити ОСОБА_2 , як інваліда війни 2-ї групи, однокімнатною квартирою.

Згідно матеріалів справи та як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05.05.2016 року №78 взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради складом сім`ї 1 особа та відповідно до п/п 2 п. 32 Правил … перебуває у загальній черзі з 10.03.2010 року та включений до списків учасників бойових дій, учасників війни та поліцейських. Відповідно до рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 03.11.2016 року №224 ОСОБА_2 включений до списку поліцейських та до списку осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Умови та порядок отримання позачергового житла ветеранами та інвалідами війни визначені нормами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також ЖК Української РСР.

Відповідно до статті 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Частиною першою статті 46 ЖК Української PCP визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою, зокрема, до таких віднесено осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них особам з інвалідністю першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.

Відповідно до частини третьої статті 46 ЖК Української PCP громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

Згідно з пунктом 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються пільги щодо позачергового забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а інваліди І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.

Отже, забезпечення житлом таких осіб можливе лише згідно з існуючою черговістю з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством.

Іншого порядку, ніж дата взяття на облік у формуванні черговості забезпечення житлом осіб, які користуються певним правом (мають однакові пільги) в черговості одержання таких приміщень діючим законодавством України не встановлено.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду від 30 січня 2020 року у справі № 335/3599/18, від 24 лютого 2020 року у справі № 725/3605/19, від 03 квітня 2020 року у справі № 344/8248/17-ц, від 22 травня 2020 року у справі № 522/16805/17, від 28 січня 2021 року у справі № 328/1568/19, які є незмінними.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на позачергове отримання житла відповідно до вимог пункту 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте забезпечення позивача житлом можливе лише згідно з існуючою черговістю з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством України.

При цьому, суд першої інстанцій обґрунтовано зазначив, що позивачем не надано доказів наявності переважного права на отримання житла, відмінного від інших осіб, які за часом взяття на облік у списку стоять перед ним. Позивач має право на забезпечення житлом лише за умови надходження його черги на отримання житла.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач має право на отримання житла протягом двох років з дати прийняття рішення про його включення до списку осіб, які мають право на отримання житлового приміщення поза чергою на підставі п.18 ч.1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є правильним, проте, як зазначено у листі Полтавської міської ради від 14.08.2020 року за вих.№Ф04.1-11/5842-297 рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05.05.2016 року №78 ОСОБА_2 взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради складом сім`ї 1 особа та відповідно до п/п 2 п.32 Правил … перебуває у загальній черзі з 10.03.2010 року та включений до списків учасників бойових дій, учасників війни, де значиться під №101 та поліцейських, де значиться під №127. У список осіб з інвалідністю внаслідок війни включений 03.11.2016 року, де на даний час значиться під № 58, тобто перед ним у черзі перебуває ще чимало осіб з ідентичними пільгами на отримання житла.

Враховуючи, що попереду позивача у черзі знаходиться значна кількість осіб, які потребують поліпшення житлових умов, недотримання черговості становитиме порушення норм чинного законодавства та прав цих осіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено чи має право позивач на позачергове отримання житла і в який строк він повинен бути забезпечений цим житлом, то ці доводи апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки зазначені обставини були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 203/1784/16-ц (провадження № 61-18145св18), оскільки, предмет спору, сторони у справі, фактичні обставини у справі, на яку посилається позивач суттєво відрізняються між собою, отже не є подібними. Посилання на обставини, що встановлені в конкретній справі (зобов`язання забезпечення житлом сім`ї інваліда, членами якої також є інваліди, які проживають в орендованому за власний рахунок житлі тривалий час), як на підставу для скасування рішення суду першої інстанцій та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову не заслуговують на увагу.

Посилання апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки усім доводам позивача, то це не може бути підставою для задоволення позовних вимог, зважаючи на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN ANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов