Дата документу 19.08.2022 Справа № 336/7495/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7495/21 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1442/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

Дашковська А.В.

суддів: Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022 року за позовом ОСОБА_1 до держави в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі (ДБР), Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі (ДБР), Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що в провадженні слідчого ДБР Черніченка Б.В. перебуває кримінальне провадження № 0000347 від 25 жовтня 2015 р., внесене до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 щодо невиконання слідчим СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Зайцевим Є.С. ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2016р., якою останнього було зобов`язано розглянути клопотання ОСОБА_1 про проведення слідчих та процесуальних дій.

Постановою слідчого Другого слідчого відділення Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополь Черніченко Б.В. від 27.04.2018р. кримінальне провадження № 0000347 від 25 жовтня 2015р. було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_2 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. Ця постанова була скасована слідчим суддею із поверненням кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування.

Прийняттям неправомірної постанови від 27.04.2018р. йому було завдано матеріальна шкода у розмірі 1300 грн., яка складається з витрат на оплату юридичних послуг (підготовку та подання слідчому судді скарги, інших процесуальних документів), а також моральна шкода, яка полягає у перенесених душевних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушеного права, яку він оцінює в 2000 грн.; понесених судових витрат на правничу допомогу у цій цивільній справі у розмірі 1502 грн. 54 коп. Вказані грошові кошти просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що постанова слідчого Другого слідчого відділення Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополь Черніченка Б.В. від 27.04.2018р. про закриття кримінального провадження № 0000347 скасована судом як необґрунтована. А відтак судовим рішенням вже визнано неправомірність дій цього слідчого з небажання всебічно розслідувати вказану справу, що й свідчить про спричинення йому моральної шкоди в такий спосіб.

Вказані обставини не були ретельно перевірені та враховані судом першої інстанції, внаслідок чого суд дійшов неправильно висновку про відмову в задоволенні його позову.

Також в обґрунтування процесуальних порушень, допущених судом, серед іншого, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки прийняв відзиви від відповідачів з порушення п`ятнадцятиденного строку.

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 05 квітня 2022р. відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022р. та розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ТУ ДБР у м. Мелітополь зазначає, що у скарзі безпідставно визначено відповідачем ТУ ДБР у м. Мелітополі, оскільки постанова від 27.04.2018р. була прийнята ОСОБА_3 як слідчим прокуратури Запорізької області, а на посаді слідчого другого слідчого відділу з розслідувань злочинів чинних працівників правоохоронних органів та у сфері правосуддя ТУ ДБР у м. Запоріжжя працював з 27.11.2018р. по 01.03.2022р. Просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

ОСОБА_1 у відповіді на відзив ТУ ДБР у м. Мелітополь просить не враховував його при апеляційному розгляді справи, оскільки ТУ ДБР в м. Мелітополі не є учасником цієї справи. При цьому, у клопотанні про це ОСОБА_1 зазначено як орган, посадовими особами якого порушено його права, прокуратуру Запорізької області.

Від Державної казначейської служби України відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надійшло.

Отримавши відповідь на відзив, оформлену у вигляді клопотання ( а.с. 121), колегія при з`ясуванні кола учасників у справі перед початком розгляду справи виявила, що й в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в якості органу, посадовими особами якого порушено його права та спричинено матеріальну і моральну шкоду, визначено Прокуратуру Запорізької області, тобто такий орган, який не був представником держави в цій справі, до участі у справі не залучався.

Зважаючи на вказані обставини, які не були помічені при відкритті апеляційного провадження та призначенні справи до апеляційного розгляду, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2022р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху для усунення суперечностей у визначенні органу, який у цій справі виступає в інтересах держави у спірних правовідносинах.

22 липня 2022р. ОСОБА_1 подав клопотання, в якому вказував, що він вірно визначив відповідача у цій справі № 336/7495/21 в особі Запорізької обласної прокуратури, та саме судом, на його думку, неправильно було вирішено справу до іншого відповідача ТУ ДБР в м. Мелітополь.

До клопотання ним було надано три копії позовних заяв, зокрема, й така, яка розглядалась в цій справі, де відповідачем зазначено саме ТУ ДБР в м. Мелітополь (додаток 3).

Отже, позивач через чисельність заявлених позовів про відшкодування шкоди ( в провадженні судді-доповідача Маловічко С.В. одночасно перебувало дві справи за позовами ОСОБА_1 про відшкодування шкоди державою), спричиненої діями та бездіяльністю слідчих органів та прокуратури, дещо дезорієнтувався у органах, які виступають в інтересах держави.

Вказана плутанина пов`язана, зокрема, із тим, що одним і тим же слідчим Черніченком Б.В. приймалось дві постанови про закриття кримінального провадження № 0000347 від 25 жовтня 2015р.: від 27.04.2018р. як слідчим Запорізької обласної прокуратури, від 30.10.2018р. як слідчим ТУ ДБР в м. Мелітополі. Та обидві ці постанови були підставою для пред`явлення цивільних позовів ОСОБА_1 до держави про відшкодування шкоди (одночасно цивільні справи надійшли у провадження судді Маловічко С.В. на апеляційний розгляд).

До того ж, не зважаючи на те, що постанова від 27.04.218р. приймалась ОСОБА_3 як слідчим прокуратури, на теперішній час кримінальне провадження № 0000347 від 25 жовтня 2015р. перебуває в провадженні Другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР, слідчим у якому працює на час розгляду справи судом першої інстанції Черніченко Б.В.

Отже, враховуючи, що Запорізьким апеляційним судом було відкрито апеляційне провадження із правильним зазначенням в цій справі в якості органу, який представляє інтереси держави у спірних правовідносинах, Територіальне управління ДБР у м. Мелітополі, до якого й був заявлений позов, вирішений судовим рішення в цій справі, то колегія вважала за можливе призначити цю справу до розгляду за його участі. Вказане випливає ще й з того, що відповідачем в дійсності у цій справі є держава, а тому помилка у зазначенні в апеляційній скарзі органу, який виступає від її імені, в той час як судом розглянуто справу в межах позовних вимог та згідно із цим і відкрито апеляційне провадження, не є перешкодою у розгляді цієї справи в апеляційному порядку.

Повторно заслухавши доповідь судді-доповідача Маловічко С.В., вивчивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, на підставі ст. 274 ч.2 ЦПК України із урахуванням вимог ст. 19 ч.ч. 4, 6 ЦПК України, колегія вважала за необхідне призначити справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.

369 цього Кодексу.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України слідує, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Згідно з положеннями ч. 2 цієї статті, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї статті.

Розгядувана справи не належить до тих категорій, про неможливість розгляду яких визначено у ч. 4 статті 274 ЦПК України, а за визначеними у статті 3 цієї статті критеріями може бути розглянута без виклику учасників справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Встановлено, що ОСОБА_1 є заявником, на підставі заяви якого відкрито кримінальне провадження № 0000347 від 25 жовтня 2015р., порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України (хоча вважає себе потерпілим в силу закону, як наголошує в позовній заяві).

27 квітня 2018 року слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Запорізької області Черніченком Б.В. прийнято постанову про закриття кримінального провадження за № 0000347 від 25 жовтня 2015р. у зв`язку з відсутністю в діях слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України ( а.с. 8-9).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2018р. № 335/5270/18 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Чередніченко Б.В. від 27 квітня 2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000347 від 25 жовтня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, скасовано та направлено матеріали кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування (а.с. 21-22).

Обставинами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення матеріальної і моральної шкоди та судових витрат на правничу допомогу є вище вказана ухвала слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2018р., якою було задоволено скаргу позивача на постанову слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Черніченко Б.В. від 27 квітня 2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000347 від 25 жовтня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України.

Позивач посилається на те, що протиправна бездіяльність слідчого Черніченка Б.В., який на теперішній час є слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, завдала йому моральної шкоди, що полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачати додаткові зусилля по відновленню порушених процесуальних прав як потерпілого, втраті віри у законність і справедливість правоохоронних установ, просив стягнути з держави на свою користь на відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Також просив стягнути понесені ним збитки у вигляді оплати юридичних послуг для захисту його порушених прав щодо підготовки та подання слідчому судді процесуальних документів на суму 1300 грн., а також відшкодувати витрати на правничу допомогу, понесені ним у цій цивільній справи в сумі 1502,54 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що судовим рішенням, а саме ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2018р. № 335/5270/18, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого Черніченка Б.В. від 27.04.2018р., встановлено протиправна діяльність цього слідчого під час розслідування вказаного кримінального провадження, у якому ОСОБА_1 є заявником.

Стосовно наданого позивачем обґрунтування спричинення матеріальної шкоди, суд першої інстанції зазначив наступне.

Заявляючи вимоги про стягнення на свою користь 1300 грн. на відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 зазначав, що вказана сума була витрачена ним на сплату юридичних послуг для захисту його прав у кримінальному провадженні, а саме: на підготовку та подання вищезазначеної скарги до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем при розгляді слідчим суддею скарги ОСОБА_1 до матеріалів справи було долучено договір про надання правової допомоги № 1/20/02/2017 від 20 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , акт здавання-приймання юридичних послуг на суму 1300 гривень та копії дублікатів чеків на загальну суму 1300 гривень.

Проте суд зауважив, що зміст вказаного договору вказує на те, що ОСОБА_5 не є представником потерпілого у кримінальному провадженні № 0000347 від 25 жовтня 2015р., яке було відкрито за заявою ОСОБА_1 , в силу ст.ст. 58, 45 КПК України, оскільки як фахівець у галузі права (не адвокат) Кучеренко Д.С. не мав права надавати ОСОБА_1 правничу допомогу у кримінальному провадженні як його представник. Тому сам факт внесення ОСОБА_1 певних оплат вказаному фахівцю, який не надавав професійну правничу допомогу йому у кримінальному провадженні, не обумовлює відшкодування таких витрат державою, а такі понесені ним витрати на оскарження постанови слідчого Черніченка Б.В. про закриття кримінального провадження у розумінні ст. 22 ЦК України не є реальними збитками, які виникли внаслідок прийняття

слідчим вказаної постанови.

Колегія погоджується з такими висновками суду, відхиляючи доводи скарги про їх безпідставність, оскільки висновки суду ґрунтуються на доказах, наявних у справі, та вимогах норм матеріального права та норм КПК України, які правильно застосовані судом, в той час як доводи скарги висновків суду не спростовують..

Зважаючи на вказані обставини, суд правильно визнав небгрунтованими вимоги позивача в цій частині та відмовив в їх задоволенні.

До того ж, колегія наголошує на тому, що розслідування у кримінальному провадженні № 0000347 від 25 жовтня 2015р. триває, а тому всі питання щодо витрат ОСОБА_1 у ньому мають вирішуватись в рамках КПК України на наслідками його розгляду судом, що унормовано приписами ст.ст. 125, 126 КПКУ.

Дослідивши надане позивачем обґрунтування спричинення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано підтверджуючих доказів за нормою статті 81 ЦПК України щодо заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнового характеру, а також доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. Крім того, в матеріалах справи відсутній розрахунок розміру грошового вираження відшкодування моральної шкоди. Суд не може встановити, з яких міркувань позивач виходив при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. З огляду на всі ці обставини у сукупності суд дійшов до переконання про недоведеність цих позовних вимог.

Колегія, дослідивши ці доводи скарги, дійшла до наступних висновків.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї

статті.

У відповідності до положень статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, орану влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, а Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової чи службової особи, органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цієї особи.

За приписами ч.ч. 6, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового

розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Саме такий ретельний аналіз норм матеріального права наведено судом першої інстанції, який покладено в основу рішення про необґрунтованість позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Суд правильно виходив із того, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Суд вірно зазначив, що для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди позивачу слід довести всі складові елементи: сам факт шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода за приписами наведених норм відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19) зроблено висновок, що «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19) зазначено, що «відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про недоведеність позивачем факту заподіяння відповідачами йому шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям постанови про закриття кримінального провадження та настанням шкоди. Сам по собі факт, що прийняте слідчим поліції у порядку КПК України процесуальне рішення про закриття кримінального провадження було скасовано судом, не свідчить про наявність вини, заподіяння шкоди позивачу, а також про причинний зв`язок із заподіяною майновою та моральною шкодою».

ВС нагадав, що у частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, суд першої інстанції у цій справі встановив, що позивачем не було надано доказів, що бездіяльністю службової особи слідчого Черніченка Б.В. йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки його ствердження про її наявність носять суто декларативний характер та жодним доказом не підтверджуються. А його права було поновлено в рамках кримінального провадження шляхом скасування постанови слідчого про її закриття.

За таких обставин суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову в зв`язку з його недоведеністю. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

ОСОБА_1 під час розгляду справи судами посилався на рішення судів у інших цивільних справах, якими частково задовольнялись його вимоги про відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Але, ці рішення не встановлюють будь-якої преюдиції для цієї справи, а також мають інші обставини, з якими позивач пов`язував спричинення йому моральної шкоди, та з доведеністю яких погоджувались суди у тих справах.

Лише незгода позивача з процесуальною бездіяльністю працівника слідчого орагну та скасування його процесуального рішення не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому матеріальної чи моральної шкоди.

Колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, що підстав для покладення обов`язку на державу за встановлених обставин цієї справи не вбачається.

При цьому, колегія наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, в ході апеляційного розгляду справи апеляційним судом не встановлено підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції, тому апеляційна скарга у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Залишаючи скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, колегія вважає, що не підлягають відшкодування ОСОБА_1 й заявлені витрати у цій цивільній справі на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 19 серпня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кримська О.М.

Дашковська А.В.