КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6148/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року у складі судді Підпалого В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного антикорупційного бюро України про відшкодування шкоди, спричиненої органом державної влади,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного антикорупційного бюро України про відшкодування шкоди, спричиненої органом державної влади.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та рекомендовано уточнити спосіб захисту порушених прав або інтересів, зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, а також сплатити судовий збір, у сумі 11 350 грн.

У подальшому, ухвалою того ж суду від 19 липня 2021 року позовну заяву визнано неподаною й повернуто позивачу з причин не усунення недоліків, а також наявності у провадженні суду аналогічного позову, поданого ОСОБА_1 18 травня 2021 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі й справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не було досліджено обставини та обґрунтування заявленого позову, не звернуто увагу на зміст клопотання, направленого на виконання ухвали суду, не враховано п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», а також не наведено доказів існування аналогічного позову.

Відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи подану по справі позовну заяву без руху з наступним поверненням ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що позивач у встановлений судом строк не усунув недоліки, які містилися в позовній заяві, не уточнив спосіб захисту його прав та інтересів та не конкретизував вимоги щодо кожного з відповідачів, а також не сплатив судовий збір.

Разом з тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать вимогам закону.

Відповідно до положень статтей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Висновки суду про необхідність зазначення позивачем неконкретного способу захисту порушених прав або інтересів та спростовуються змістом поданого по справі ОСОБА_1 позові та не ґрунтуються на законі.

Як убачається зі змісту позову, ОСОБА_1 , заявляючи вимоги до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного антикорупційного бюро України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади в України, просив у відповідності до положень ст. 56 Конституції України стягнути з Держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку визначену ним моральну шкоду.

Отже, у позові ОСОБА_1 зазначено спосіб захисту прав.

Що стосується вимог конкретизації меж відповідальності кожним із відповідачів, то районний суд залишив поза увагою наступне.

Згідно ч.1,2 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові від 27 листопада 2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 242/4741/16-ц саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах й належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Не враховано районним судом й положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу.

Визнаючи неподаним позов з підстав несплати судового збору, районний суд не дав належної оцінки суті позову та не застосував положення спеціального закону, що регулює справляння судового збору - п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», відповідно до змісту якого судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними діленнями, діями, чи бездіяльністю органу державної влади.

Окрім цього, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі керувався також п.6 ч.4 ст.185 ЦПК України, яким надано суду право повертати позовну заяву у випадках, коли позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

Між тим, районний суд, встановивши факт звернення позивача з аналогічним позовом 18.05.2021, всупереч вимог п.6 ч.4 ст.185 ЦПК України залишив поза увагою, що первинний позов, за наслідками прийняття якого судом постановлено оскаржувану ухвалу, ОСОБА_1 подано у суд 16.03.2021, тобто раніше повторного звернення.

За таких обставин, колегія суддів визнає передчасними висновки районного суду про наявність правових підстав до визнання поданої по справі позовної заяви неподаною й повернення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність постановленої судом ухвали є обґрунтованими, а тому ухвала районного суду підлягає скасуванню з направленням справи до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 17 березня 2021 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного антикорупційного бюро України про відшкодування шкоди, спричиненої органом державної влади, направити до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: