01.08.2022 Справа № 756/4902/22
Унікальний № 756/4902/22
Провадження № 4-с/756/61/22
У Х В А Л А

29 липня 2022 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Белоконної І.В.,

за участі секретаря - Мушкетик І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), -

в с т а н о в и в:

Скаржник у липні 2022 року звернулася до суду в порядку цивільного судочинства зі скаргою на дії Головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни, в якій просила визнати неправомірною бездіяльність вказаної державного виконавця щодо незняття арешту з рухомого і нерухомого майна ОСОБА_1 за постановами від 03.10.2016 та від 24.06.2017 по виконавчому провадженню № 52423505.

Також ОСОБА_1 просила суду зобов`язати Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт, накладений постановами від 03.10.2016 та від 24.06.2017 щодо рухомого і нерухомого майна по виконавчому провадженню № 52423505, у тому числі зняти арешт з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , вартістю 20 000,00 грн, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 217.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що 01.06.2022 вона збиралася зареєструвати на своє ім`я транспортний засіб і при цьому випадково дізналася, що на все її рухоме та нерухоме майно накладений арешт за постановами суб`єкта оскарження від 03.10.2016 (щодо рухомого майна) та від 24.06.2017 (щодо нерухомого майна) по виконавчому провадженню № 52423505. Тобто по одному виконавчому провадженню безпідставно приймалися дві постанови про арешт майна скаржника 03.10.2016 при відкритті виконавчого провадження і 24.06.2017 вже після закриття виконавчого провадження. Постановою від 23.06.2017 суб`єкт оскарження повернув виконавчий лист банку.

ОСОБА_1 у своїй скарзі повідомляє суду, що арешт на її майно накладений в межах виконавчого провадження щодо стягнення з неї на користь ПАТ «ПУМБ» кредитної заборгованості. Проте, ще у 2016 році поза судовим шляхом добровільно віддала банку іпотечну квартиру на підставі іпотечного застереження у Договорі іпотеки від 07.06.2007 № 5375823, внаслідок чого банк став власником її іпотечної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Скаржник склала з банком угоду про припинення усіх зобов`язань за кредитним договором від 07.06.2007 та за актом від 04.03.2017 передала квартиру у користування банку.

Проте, банк отримав в Оболонському районному суді м. Києва виконавчий лист від 26.09.2014 про стягнення з неї на користь банку 116 352,48 доларів США і 70 257,61 грн.

Жодних документів по виконавчому провадженню № 52423505 боржник не отримувала і не оскаржувала, так як на той час вже не проживала у м. Києві.

26 червня 2019 року за Договором дарування ОСОБА_1 стала одноособовим власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Скаржник звертає увагу суду, що наприкінці 2019 року і на початку 2020 року арешту на майно не було.

Виконавчий лист подавався банком до виконання двічі, а суб`єкт оскарження двічі відкривав виконавчі провадження, і у подальшому двічі їх закривав, а саме: ВП № 46532585 з 16.02.2015 по 21.03.2016, ВП № 52423505 з 03.10.2016 по 23.06.2017.

Останній раз виконавчий лист був повернутий банку постановою від 23.06.2017 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України від 02.06.2016 «Про виконавче провадження», за відсутності у ОСОБА_1 майна, на яке можливо звернути стягнення, і з зазначенням, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 23.06.2020.

У своєму листі від 28.01.2022 суб`єкт оскарження відмовив скаржнику у знятті арешту з її майна, посилаючись на те, що остання не погасила виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій, а також на те, що у суб`єкта оскарження відсутні повідомлення від банку про відсутність у ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором.

Скаржник вважає, що суб`єкт оскарження протиправно не навів їй, який саме розмір виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій вона повинна сплатити, за яким саме виконавчим провадженням, а також не надав засвідчену копію відповідного процесуального рішення.

Додаткового скаржник зазначила, що вона дізналася про порушення свого права власності і законних інтересів 01.06.2022, але через військовий стан і свою малозабезпеченість не змогла вчасно звернутися до адвоката, тому просила поновити їй строк на оскарження дій Головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Скаржник та її представник у судовому засіданні скаргу підтримали та наполягали на її задоволенні.

Представник Головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, доказів поважності неявки до суду не надав.

Суд вважає можливим розглянути справу без участі осіб, які не з`явилися.

У відповідності до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

З матеріалів справи вбачається, що скаржник ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права суб`єктом виконання рішення 01.06.2022.

За дорученням Центру від 14.06.2022 № 04-0006952 скаржнику був призначений адвокат.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З урахування вищенаведеного, суд вважає правильним поновити ОСОБА_1 строк на оскарження дій Головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні скарги необхідно відмовити, виходячи з наступного.

04 грудня 2019 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.03.2020 вказану вище ухвалу залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зокрема, у мотивувальній частині ухвали від 04.12.2019 встановлено наступне.

05 березня 2013 року набрало законної сили рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.11.2012 року, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягнуто з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором від 07.06.2007 року № 5355544 у розмірі 116 352,48 доларів США, 70 257,61 грн та судовий збір у розмірі 1 411,50 грн з кожного.

В період з 16.02.2015 по 21.03.2016 на виконанні у Оболонському районному відділі ДВС перебувало виконавче провадження № 46532585 по виконанню виконавчого листа, виданого на підставі вищевказаного судового рішення.

18 березня 2016 року в межах даного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 10% суми боргу.

Дана постанова не оскаржена і є чинною.

Виконавчий лист № 2-2314 повторно пред`явлений на виконання до відділу ДВС 30.09.2016.

03 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52423505 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 07.06.2007 року № 5355544 у розмірі 116 352,48 доларів США, 70 257,61 грн. Того ж дня постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

23 червня 2017 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна боржника.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 цього ж Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (ст. 26 Закону).

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Примусове виконання державним виконавцем виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження боржником не було в добровільному порядку виконано рішення суду, що зумовило початок процедури його примусового виконання.

Задоволення вимог стягувача не шляхом стягнення боргу державним виконавцем, а шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, який є стягувачем у виконавчому провадженні, не свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження обов`язок боржника був відсутній повністю або частково у зв`язку його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших підстав.

Пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання є підставою для нарахування та стягнення з боржника виконавчого збору. Звільнення боржника від його сплати шляхом визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню суперечить меті правового інституту виконавчого збору.

У подальшому, 24.04.2017 постановою Головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

У Постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22) Верховний Суд зауважив, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент вчинення таких дій) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт із майна боржника.

Водночас спір виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності виконавців, які, закриваючи виконавчі провадження, не зняли арешт із майна, а через те, що на заяву боржника про зняття арешту у зв`язку з повним виконанням виконавчого документа поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт із майна боржника.

Верховний Суд зазначив, що арешт майна боржника здійснюється для забезпечення реального виконання виконавчого документа. А в разі повного виконання виконавчого документа підстав для збереження чинності арешту майна боржника немає.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з добровільним його виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи суду не вдається встановити, що у межах виконавчого провадження № 46532585, в якому накладено оспорювані арешти на майно, боржником ОСОБА_1 було сплачено виконавчий збір у повному обсязі, а відтак суд вважає необхідним у задоволенні вимог скаржника відмовити.

Керуючись ст. 4-5, 12-13, 81, 82, 127, 447-453 ЦПК України, на підставі ст. 1, 3, 5, 18, 27 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження дій Головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

У задоволенні скарги - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення суддею.

Повний текст ухвали виготовлено 01 серпня 2022 року.

Суддя: І.В. Белоконна