Ухвала

Іменем України

23 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 552/7070/21

провадження № 61-7996ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 травня 2022 року тапостанову Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавський домобудівельний комбінат» про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заборгованості із заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавський домобудівельний комбінат» (далі - ТОВ «Полтавський ДБК») та просив суд встановити факт виконання ним як інженером з охорони праці ТОВ «Полтавський ДБК» одночасно, в порядку сумісництва і посадових обов`язків «механіка з кранового господарства» в період з 01 жовтня 2019 року до 03 березня 2021 року, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати за суміщенням у сумі 127 500,00 грн, 30 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та 7 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Позов мотивував тим, що з 22 травня 2019 року він працював в ТОВ «Полтавський ДБК» на посаді інженера з охорони праці.

03 березня 2021 року його звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КзПП України.

Рішенням від 23 вересня 2021 року Київський районний суд м. Полтави поновив ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера з охорони праці.

Разом з тим, в період з 01 жовтня 2019 року до 03 березня 2021 року роботи на посаді інженера з охорони праці, за вказівкою керівництва підприємства, він виконував за сумісництвом обов`язки механіка з кранового господарства, про те жодних доплат не отримував, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням від 10 травня 2022 року Київський районний суд м. Полтави у позові відмовив за недоведеністю заявлених вимог.

Постановою від 25 липня 2022 року Полтавський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 травня 2022 року - без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у серні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 травня 2022 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначив неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо встановлення факту наявності трудових відносин у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Судувід 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що відповідно до наказу від 21 травня 2019 року № 54-к ОСОБА_1 прийнято на посаду інженера з охорони праці з 22 травня 2019 року. Відповідно до цього наказу встановлено посадовий оклад в розмірі 10 000,00 грн та персональну надбавку в розмірі 5 000,00 грн.

03 березня 2021 року позивача повідомили про звільнення з роботи.

Рішенням від 23 вересня 2021 року Київський районний суд м. Полтави задовольнив позов, поновив його на роботі на посаді інженера з охорони праці ТОВ «Полтавський ДБК», стягнув заборгованість із заробітної плати в сумі 87 058,78 грн, середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 березня 2021 року до 23 вересня 2021 року, 15 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 12 500,00 грн витрат на правову допомогу, 3 632,00 грн судового збору.

Із штатного розпису інженерно-технічних працівників ТОВ «Полтавський ДБК» суди встановили, що дійсно на підприємстві в зазначений позивачем час була вакансія посади механіка з кранового господарства.

Із посадової інструкції механіка з кранового господарства вбачається, що до цієї посади наявні кваліфікаційні вимоги, а саме: вища освіта відповідного напряму підготовки (магістр, спеціаліст) та стаж роботи за професією. За відсутності механіка з кранового господарства його обов`язки виконує особа, призначена у відповідному порядку.

ОСОБА_1 має вищу юридичну освіту, не має відповідної технічної освіти, яка б давала можливість на зайняття посади механіка з кранового господарства.

Наказ про прийняття його за сумісництвом не видавався, жодних доплат він не отримував.

Крім того, під час розгляду позову про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати ОСОБА_1 не заявляв вимоги щодо стягнення заробітної плати за роботу за сумісництвом та взагалі не посилався в своїх поясненнях на цю обставину, яка як підстава для позовних вимог ним визначена саме в заяві про встановлення факту перебування в трудових відносинах.

Також суди встановили, що за весь період роботи позивач не отримував доплат за роботу за сумісництвом та не звертався до керівництва підприємства з питанням проведення таких виплат.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач не довів факту його роботи впродовж з 01 жовтня 2019 року до 03 березня 2021 року на посаді механіка з кранового господарства.

Згідно з частиною другою статті 2 КЗпП України працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі чи організації, або з фізичною особою.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Стаття 24 КЗпП України передбачає, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Згідно з пунктами 1.1, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи. Усі записи в трудовій книжці, зокрема, про прийняття на роботу, вносяться власником або уповноваженим органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку.

Відповідно до статті 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Статті 12, 81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що позивач не надав будь-яких належних доказів, які б свідчили, що він фактично допущений до виконання роботи на ТОВ «Полтавський домобудівельний комбінат ДБК» на посаді механіка з кранового господарства, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Крім того, виходячи із змісту посадової Інструкції інженера кранового господарства, вказану посаду може обіймати особа, яка має відповідних фах, освіту та досвід. Натомість позивач за своєю освітою є юристом та не має відповідної технічної освіти, яка б дозволяла йому виконувати обов`язки по технологічному забезпеченню експлуатації баштових та автомобільних кранів.

Крім того, трудове законодавство визначає, що для допущення працівника до роботи за суміщенням посад, необхідне подання ним заяви та видання керівником наказу про сумісництво.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду: від 26 серпня 2020 року у справі № 127/26237/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 804/3583/17.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначив неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо встановлення факту наявності трудових відносин у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19.

Разом з тим, постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19, оскільки зазначена справи та ця справа мають різні встановлені фактичні обставини.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 травня 2022 року тапостанову Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавський домобудівельний комбінат» про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заборгованості із заробітної плати.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська