Номер провадження: 22-ц/813/3731/22
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Комлевої О.С., Сегеди С.М.

За участю секретаря - Хухрова С.В.

розглянула у судовому засідання м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

-про виселення та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст заявлених вимог

06.11.2019 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами в яких просив:

-висилити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 .

-встановити порядок виконання рішення суду та зазначити в його резолютивній частині: рішення є підставою для зняття ОСОБА_1 , , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що вона є власницею квартири за АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССА №126431 від 02.10.2006 року.

В даній квартирі позивачка проживає разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, разом з ними у квартирі проживає її колишній чоловік відповідач по справі - ОСОБА_1 .

Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в спірній квартирі. Відповідач випиває, вчиняє сварки, систематично порушує правила співжиття та громадського порядку; постійно принижує та ображає її та доньку грубими нецензурними словами, застосовував фізичне насильство, погрожував розправою.

Позивачка ОСОБА_2 зазначає, що неодноразово зверталася до Суворовського відділу поліції з заявами про неправомірні дії ОСОБА_1 та до нього приймались міри профілактичного характеру.

Також, позивачка вказує про те, що відповідач ОСОБА_1 жодним чином не приймає участі в утриманні квартири, не платить кошти за користування житлом та комунальними послугами, все оплачує позивачка. Будь-які договори між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , які б давали право останньому проживати у квартирі не укладалися.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає,що суди неодноразово розглядали спір між тими самими сторонами, про той самий предмет з різних зокрема і з тих самих підстав.

При цьому звертав увагу суду, що відповіді посадових осіб про проведення профілактичних бесід та листи не є належним доказом на підтвердження того, що він систематично руйнує чи псує жиле приміщення , використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття. Виселення- це крайня міра, а іншого житла у нього немає.

Позивачка провокує на сварки безпідставно звертається до правоохоронних органів, щоб змусити його залишити житло.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення, про зняття з реєстрації задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Висиляючи ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 районний суд виходив з вимог ст.391,405 ЦК України. При цьому посилався на те, що проживання відповідача в ній порушує права власника.

Короткий зміст апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

Зокрема зазначив, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної правової оцінки доказам, що наявні в матеріалах справи, не встановив всіх фактичних обставин по справі, не застосував до спірних правовідносин необхідні норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позов.

При цьому зазначив, що суд виселяючи її зі спірної квартири не застосував норми ст. 116 ЖК України, а керувався нормами цивільного права.

Відповідно до ст. ст. 64, 156 ЖК України, ст. 405 ч. 1 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, і це право не припиняється у разі припинення сімейних відносин між ними.

Суд першої інстанції, не визначився з характером спірних правовідносин, залишивши поза увагою, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивачки і може бути виселена із житлового приміщення лише з підстав, передбачених cт. 116 ЖК України.

При цьому, докази, які б беззаперечно підтверджували існування підстав, передбачених 116 ЖК України, з якими закон пов`язує можливість виселення відповідача без надання їй іншого житла, в матеріалах справи відсутні.

Позивачка не надала жодного доказу. Що він систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В своїй заяві позивачка ОСОБА_2 просила справу слухати за її відсутністю.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому відповідно до змісту ст. ст. 81, 89 ЦПК України стандарт доказування передбачає, щоб при оцінці доказів висновки суду перебували поза межами розумних сумнів: вони повинні ґрунтуватися на обставинах, що можуть витікати з співіснування достатньо сильних, чітких і взаємно підтверджуючих висновків або аналогічних неспростовних презумпції факту (див. з цього приводу правові висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25).

Судом встановлено про те, що позивачка ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССА №126431 від 02.10.2006 року (а.с.27) та договором купівлі-продажу квартири від 08.09.2006р., який було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., та зареєстровано в реєстрі за № 11477 (а.с.28).

В спірній квартирі АДРЕСА_1 проживають: позивачка ОСОБА_2 , донька позивачки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується листом департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за №882/01-02-19 від 06.09.2019 року (а.с.30).

Відповідач одну з кімнат зачинив на замок, що підтверджується актом від 03.09.2019р. підписаний сусідами та завірений ТОВ «Керуюча компанія «Суворовський» (а.с.31).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.06.2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с.32-33).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26.10.2016р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15.06.2016 року - залишено без змін (а.с.34-35).

Постановою Верхового суду від 06.06.2018р. касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15.06.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26.10.2016р. - залишено без змін (а.с.117-119).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 10.08.2016р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення, стягнення плати за користування житлом та комунальними послугами задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 плату за користування житлом та комунальними послугами в квартирі АДРЕСА_1 , в сумі 8048,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати - це судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Роз`яснено, що вказане рішення є підставою для зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: 43, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , (а.с.36-37).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11.10.2016р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року, в частині виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , а також в частині роз`яснення, що вказане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою, скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , а також про роз`яснення, що вказане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за цією адресом, відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін. (а.с.38-39).

17.10.2016р., 07.11.2016 р., 03.09.2018р., 27.11.2018 р. позивачка зверталася до Суворовського відділу поліції із заявами про неправомірні дії відповідача ОСОБА_1 , за результатами розгляду яких з останнім були проведені профілактичні бесіди про що в матеріалах справи є належні докази, а саме відповіді Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області (а.с.41-43,47-51).

11.11.2016 року позивачка ОСОБА_2 зверталась до служби у справах дітей Одеської міської ради із заявою на дії відповідача ОСОБА_1 щодо психологічного насильства над нею та дитиною, за результатами розгляду якої з відповідачем проведено профілактичну бесіду, що підтверджується листом Служби у справах дітей Одеської міської ради від 13.01.2017р. № 182 (а.с.44).

19.02.2018 року слідчим відділом Суворовського відділу поліції за зверненням позивачки ОСОБА_2 було розпочато кримінальне провадження за №90000902 відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України, що підтверджується листом Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області (а.с.52), Витягом з ЄДРДР (а.с.53).

Судом встановлено про те, що постановою слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області від 28.02.2020р. кримінальне провадження за №90000902 відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України, було закрито у зв`язку з відсутності складу кримінального правопорушення (а.с.54).

06.06.2018 року позивачка ОСОБА_2 зверталась до Одеської місцевої прокуратури №4 про насильство з боку відповідача ОСОБА_1 , про що в матеріалах справи міститься лист від Одеської місцевої прокурату № 4 № 90/2-18 від 11.06.2018р. який направлено до Суворовського ВП в м. Одесі ГУ НП в одеській області для проведення повної та всебічної перевірки (а.с.45).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 щодо примусового виселення відповідача ОСОБА_1 із вказаної квартири, суд, пославшись на норми ст.ст. 391,405 ЦК України та виходив з правомірності вимог, оскільки позивач, як власник квартири, має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні цих прав.

З висновками суду в цій частині рішення погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без врахування фактичних обставин справи, не визначившись з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють.

Розглядаючи вимоги, заявлені позивачем, як власника квартири, суд не врахував, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, та зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі з 11.05.2007 року, вселилася туди як член сім`ї позивача на правах чоловіка, зареєструвався та набув право користування цим житловим приміщенням, іншого житла не має.

До розірвання шлюбу між сторонами ніхто не ставив питання про незаконність його проживання на спірній жилій площі та його виселення.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України члена сім`ї власника жилого будинку(квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК Україн , якщо наймач, член його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Безспірних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 порушує правила ч.1 ст. 116 ЖК України, суду не надано і про наявність таких не зазначено.

Усна профілактична бесіда правоохоронними органами не може бути доказом того, що у відношенні відповідача застосовувались міри попередження або заходи громадського впливу.

За вказаних обставин, тобто за відсутністю передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України підстав для виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири, застосування судом ст. 391 ЦК України при вирішенні питання щодо його виселення на вимогу власника ОСОБА_2 було безпідставним, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні зазначених вимог слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 9,156,157 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Передбачені вказаними статтями обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені саме ст. ст. 156,157 ЖК України.

Неприйняття відповідачем участі в оплаті комунальних послуг не є підставою для його виселення в порядку ст.116 ЖК України та не позбавляє право ОСОБА_2 звернутись до суду з вимогами про їх стягнення в загальному порядку.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи; ухвалив рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які визнав встановленими; при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, то відповідно до п.п. 1,2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції в оскарженій частині скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про залишення позову без задоволення.

Висновок районного суду в частині відмови в знятті з реєстрації не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 1152 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, сплачені ним судові витрати підлягають стягненню на його користь з позивача.

Керуючись ст. 141,367,368,374,376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року, скасувати та прийняти нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення залишити без задоволення.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , картка платника податків: НОМЕР_1 ) на користь до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , картка платника податків НОМЕР_2 ) понесені судові витрати в розмірі 1152 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 02.09.2022 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді- С.М.Сегеда

О.С. Комлева