ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2725/21 Номер провадження 22-ц/814/697/22Головуючий у 1-й інстанції Ситник О. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за апеляційною скаргою ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Сервіс» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року (час ухвалення судового рішення і дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначені) у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Сервіс» звернулося до суду з вказаним позовом, просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість у сумі 26 914 грн за кредитним договором №356656402 від 08.11.2019 року, а також судові витрати.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що позивач на підставі договору факторингу від 06 серпня 2020 року набув право вимоги за кредитним договором, укладеним 08 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» і ОСОБА_1 , який, отримавши кредитні кошти, не виконав свої зобов`язання з їх повернення на умовах, визначених договором.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Сервіс», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог банку в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недоведеність факта переходу права вимоги за кредитним договором №356656402 від 08.11.2019 року від ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Сервіс».

Правом подачі відзиву відповідач не скористався.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір №356656402, згідно умов якого кредитор зобов`язався передати у власність позичальнику 8 000 грн строком на 30 днів (п.1.2.), а позичальник зобов`язався повернути ці кошти зі сплатою процентів у розмірі 0,83 % від суми кредиту за кожен користування коштами (п.1.4 договору) або ж 302,95% річних (п.1.5 договору).

Згідно пункту 3.3 кредитного договору у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту або сплати процентів кредитор вправі нарахувати пеню у розмірі 1,3% від залишку суми кредита за кожен день прострочення з першого дня порушення до дня повного погашення.

Пунктами 4.2, і 4.3. сторони обумовили, що проценти за користування кредитними коштами сплачуються позичальником за весь період користування коштами, тобто з момента їх отримання до повного повернення кредита, а також визначили порядок і розміри нарахування процентів у разі неповернення кредитних коштів у строк, визначений договором.

Відповідно до графіка розрахунків (додаток №1 до договору №356656402 від 08 листопада 2019 року) сторони погодили, що сукупна вартість кредита становить 9 992 грн, з яких 8 000 грн тіло кредита і 1 992 грн проценти за користування кредитом.

Платіжним дорученням від 08 листопада 2019 року ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» здійснило переказ коштів у сумі 8 000 грн за договором №356656402 на платіжну карту №5168-75хх-хххх-3797, отримувач - ОСОБА_2 .

На підставі договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року ТОВ «Таліон Плюс» як клієнт відступило ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» як фактору права вимоги за кредитними угодами, зазначеними у відповідних реєстрах.

Згідно реєстра прав вимоги №1 від 05 серпня 2020 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги за кредитним договором №356656402 від 08 листопада 2019 року.

Відповідно до виписки з особового рахунка за кредитним договором №356656402 від 08 листопада 2019 року за станом на 05 серпня 2020 року заборгованість не погашена і складається з:

8 000 грн прострочена заборгованість за сумою кредита,

14 925 грн прострочена заборгованість за процентами,

3 989 грн строкова заборгованість за штрафами і пенями,

а всього 26 914 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право вимоги за спірним кредитним договором перейшло до позивача на підставі договору факторингу, укладеного із ТОВ «Таліон Плюс» 05 серпня 2020 року, проте матеріали справи не містять належних і допустимих доказів передання ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» права вимоги за цим кредитним договором ТОВ «Таліон Плюс».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним. Якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (ч.1 ст.1077 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (ч.1 ст.1078 ЦК України).

Статтею 1083 ЦК Україна передбачена можливість наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, якщо договором факторингу така можливість передбачена.

Цивільним Кодексом України встановлена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Норми Глави 73 ЦК України (Факторинг) не містять норми про те, що останній фактор у разі наступного відступлення права грошової вимоги зобов`язаний підтвердити своє право вимоги попередніми договорами факторингу.

Наданий позивачем договір факторингу (а.с.32-37) у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, він також не є нікчемним у розумінні ч.2 ст.215 ЦК України.

У договорі факторингу, а саме у пункті 6.1.6 Клієнт (ТОВ «Таліон Плюс») підтвердив, що право вимоги на момент його передачі є дійсним і чинним, та що він має повне та ні чим не обмежене право на відступлення права вимоги, що усі погодження, необхідні для передання права вимоги, були отримані належним чином до дати укладання цього договору (а.с.34).

Отже, висновки суду першої інстанції є помилковими та при вирішенні цього спору слід виходити з того, що позивач у встановленому законом порядку набув право вимоги (став новим кредитором) за договором №356656402 від 08 листопада 2019 року.

Перевіряючи законність і обґрунтованість заявлених позивачем вимог, апеляційний суд виходить з такого.

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на рішення суду у справі № 541/558/21, а також стверджував, що він будь-яких кредитних угод не укладав, не підписував будь-яких документів, так як тривалий час перебував за кордоном, отже не має грошових зобов`язань перед ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (а.с.71).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2021 року у справі № 541/558/21 позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволений: визнаний таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №88843 від 31.10.2020, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем про звернення стягнення із ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованості в розмірі 26 914,00 грн. за кредитним договором №356656402 від 08 листопада 2019 року, а також витрат, пов`язаних з його вчиненням.

У зазначеній справі суд не вирішував питання укладення чи не укладення кредитного договору №356656402 від 08 листопада 2019 року, наявності чи відсутності у ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги за цим договором до ОСОБА_2 , а також не вирішував питання щодо обґрунтованості нарахованої суми боргу.

Отже, посилання відповідача на судове рішення у зазначеній справі не приймається до уваги при вирішенні цього спору.

Рішенням суду першої інстанції у цій справі встановлений факт укладення кредитного договору №356656402 від 08 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» і ОСОБА_2 , а також факт отримання останнім коштів за цим договором.

Відповідач ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржив.

Подані позивачем належні і допустимі письмові докази підтверджують, що дійсно 08 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №356656402 у порядку та відповідно до вимог ст.3, ст.11, ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію». У день укладення угоди ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у сумі 8 000 грн на свою картку.

Відповідач всупереч ст. 81 ЦПК України на спростування зазначених обставин жодного доказу суду не подав.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 14 925 грн процентів за користування кредитом.

Як убачається з матеріалів справи, сторони погодили, за час дії договору боржник сплачує 1 992 грн процентів за користування кредитними коштами (а.с.12), отже слід вважати, що заявлена у позові сума процентів розрахована позивачем відповідно п.4.2, 4.3 кредитного договору, тобто проценти нараховані також і за період з 08.12.2019 року по 05.08.2020 року (а.с.13), при цьому позивачем суду не наданий розрахунок заборгованості по процентам, що позбавляє суд можливості перевірити правомірність нарахування цієї суми.

Вирішуючи питання про стягнення процентів за користування кредитними коштами, апеляційний суд відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України керується висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року (справа № 912/1120/16).

У зазначеній справі зроблені такі висновки.

«6.28. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

6.32. Водночас у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18 за позовом ПАТ «Ощадбанк» про стягнення процентів за кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав про те, що сторонами у пункті 2.7.2 кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору (статей 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

6.33. Відтак за висновком Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, ураховуючи умови договору, суд апеляційної інстанції помилково застосував до правовідносин сторін цього спору правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, та відмовив у частині позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за кредитом, трьох процентів річних за прострочення сплати процентів за кредитом та інфляційних втрат за таке прострочення.

6.35. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду відзначає, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

6.36. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.»

У справі, що переглядається, кредитним договором передбачено нарахування процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору, тобто передбачена сплати процентів за неправомірне користування кредитними коштами (а.с.10).

З урахуванням наведеного вимога про стягнення процентів може бути задоволена виключно у межах суми, що узгоджена сторонами у додатку №1 до кредитного договору, тобто проценти, нараховані за час дії кредитного договору у сумі 1 992 грн.

Що стосується вимоги про стягнення неустойки, то вона задоволенню не підлягає, оскільки, як вже відмічено раніше, позивач не подав суду розрахунку суми заборгованості, у тому числі і неустойки, а заявлена сума у розмірі 3 989 грн позначена позивачем як «штрафи і пеня», хоча згідно ст.549 ЦК України ці види неустойки мають різну правову природу.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 8 000 грн заборгованості за кредитом і 1 992 грн процентів, нарахованих у межах дії кредитного договору, а всього 9 992 грн.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Подаючи позов до суду, ТОВ «ФК «Онлайн Сервіс» сплатило 2 270 грн судового збору (а.с.1), подаючи апеляційну скаргу, товариство сплатило 3 405 грн (а.с.88).

Позовні вимоги задоволено на 37,13%.

Таким чином, ТОВ «ФК «Онлайн Сервіс» має право на стягнення з відповідача (9992 :100) х 37,13 = 3 710,30 грн судового збору, сплаченого товариством за подачу позову та апеляційної скарги до суду.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сталою судовою практикою Верховного Суду сформована правова позиція про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа №554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц), від 15 квітня 2020 року (справа № 199/3939/18-ц), від 09 червня 2020 року (справа № 466/9758/16-ц).

Отже, сторона по справі у підтвердження понесених витрат на правничу допомогу має надати суду в обов`язковому порядку документ, що посвідчує сплату коштів за надані послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у справі надавалася позивачу на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 08 жовтня 2021 року (а.с.101).

У підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: договір про надання правничої допомоги № б/н від 08 жовтня 2021 року (а.с.101), копію акта прийому-передачі наданих послуг в суді першої інстанції від 11.10.2021 року на суму 2 500 грн (а.с.107) та копія акта прийому-передачі наданих послуг в суді апеляційної інстанції від 10.01.2022 року на суму 2 700 грн (а.с.111), рахунки від 11.10.2021 року на суму 2 500 грн (а.с.108) та від 11.01.2022 року на суму 2 700 грн (а.с.112), платіжне доручення № 589 від 11.10.2021 року про сплату товариством 2 500 грн згідно договору про надання правової допомоги від 08.10.2021 року (а.с.109) та платіжне доручення № 1251 від 13.01.2022 року про сплату товариством 2 700 грн згідно договору про надання правової допомоги від 08.10.2021 року (а.с.113)

Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Сервіс» має право на відшкодування понесених ним витрат за послуги на правничу допомогу з врахуванням відсотку задоволених позовних вимог (37,13%) у розмірі 2 500 +2 700 = (5 200 :100) х 37,13 = 1 930,76 грн.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ця цивільна справа згідно п. 2 ч.6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Сервіс» задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Сервіс» задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Сервіс» ( ; м.Київ, вул. Хоткевича Гната, буд.12,офіс 177) заборгованість за кредитним договором №356656402 від 08.11.2019 року у сумі 9 992 гривень 00 коп., а також судові витрати у розмірі 5 641 гривень 06 коп., що складаються з 3 710 грн 30 коп. витрат за подачу позову та апеляційної скарги до суду та 1 930 грн 76 коп. витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 17 серпня 2022 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов