КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 761/9260/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3179/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

13 квітня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк», третті особи - Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Приватний виконавець Київського міського виконавчого округу Калинник Ігор Вікторович, про встановлення факту належного виконання рішення,-

В С ТА Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами до відповідачів з даним позовом та просила встановити факт належного виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року в справі № 2-10144/10 за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Експобанк», в повному обсязі та припинення зобов`язання.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк», третті особи - Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Приватний виконавець Київського міського виконавчого округу Калинник Ігор Вікторович, про встановлення факту належного виконання рішення, визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 29 жовтня 2021 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанціївважаючи, що судом порушено норми процесуального права та не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивачем на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху були виконані всі можливі та передбачені процесуальним законом дії по посвідченню копій наданих доказів, зазначила, що копії судових рішень подані без завіряння власним підписом, оскільки вважала, що не має права посвідчувати копії судових рішень, крім того, тексти зазначених судових рішень є в загальному доступі в ЕДРСР.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що у порушення вимог ст. 175 ЦПК України, позивачем не надані належним чином засвідчені копії рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року та ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні ухвали не було взято до уваги що положення ст.177 ЦПК України містять законодавчо визначений вичерпний перелік вимог щодо вмісту позовної заяви.

Суд повертаючи заяву прийшов до висновку, що заявником до поданої заяви не додано належним чином засвідчені копії рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року та ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо повернення позовної заяви було здійснено формальний підхід до вирішення питання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху були виконані всі можливі та передбачені процесуальним законом дії по посвідченню копій наданих доказів, зазначила, що копії судових рішень подані без завіряння власним підписом, оскільки вважала, що не має права посвідчувати копії судових рішень, крім того, тексти зазначених судових рішень є в загальному доступі в ЕДРСР.

А відтак, заявником було виконано вимоги ухвали про залишення заяви без руху, а отже у суду першої інстанції не було підстав для застосування ч.3 ст.185 ЦПК України.

Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

ЄСПЛ акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, у тому числі процесуальні заборони й обмеження, які полягають у тому, щоб судовий процес не перетворився на безладний рух. Разом з тим суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (справа Жоффр де ля Прадель проти Франції ).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню, а матеріали справи поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий

Судді