ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1726/22 Справа № 203/3421/20 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Городничої В.С.,

суддів Лаченкової О.В.,Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2021 року та на додаткове рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 09.10.2007 року, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому збільшився до 2 680,00 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредиту. Відповідач своєчасно не надав банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом та відсотками. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.08.2020 року має заборгованість в загальній сумі 14 567,45 грн, яка складається з наступного: 2 674,80 грн - заборгованість за кредитом, 10 371,17 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0,00 - заборгованість за комісією, 1 521,48 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 195,00 грн.

Не погодившись з рішеннями суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення та ухвалити нове яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази та обставини справи. Відповідачем не доведено справедливість та повноту витрат, які фактично понесені ним на правову допомогу.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду змінити в частині обґрунтування відмови у позові, а додаткове рішення суду залишити без змін.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необгрунтованості та недоведеності позовних вимог, зокрема з того, що відповідач довів суду факт сплати ним у повному обсязі заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2674,80 грн та безпідставність нарахованих сум відсотків за користування кредитними коштами та пені. Натомість позивач не довів належними та допустимими доказами правомірність порядку надання відповідачу кредитних коштів та нарахування відсотків та пені на загальну суму у розмірі 14 567,45 грн станом на 31.08.2020 року. Відмовляючи у застосуванні строків позовної давності суд виходив з того, що з цивільним позовом позивач звернувся до суду 29.09.2020 року, при цьому, з виписки, яка міститься в матеріалах справи, видно, що відповідач періодично сплачував заборгованість за договором, а строк дії договору пролонгувався до 2019 року, що свідчить про те, що перебіг позовної давності по пред`явленим позовним вимогам переривався. При цьому відбувалось автоматичне погашення заборгованості станом на 2019 року. У зв`язку з чим дійшов висновку, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Судом встановлено, що 24 вересня 2004 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , шляхом підписання заяви про відкриття рахунку та надання послуг, укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредитну картку тип: НОМЕР_1 , валюта: гривня, тип кредитного ліміту: фінансовий, сума кредитного ліміту: 2 500 гривень, базова процентна ставка: 36,0% з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Порядок погашення: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватись, як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання коштів з дебетової картки. Також, згідно вищевказаної заяви, ОСОБА_1 09.10.2007 року отримав платіжну картку № НОМЕР_2 та ПІН-код.

У заяві зазначено, що відповідач ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування у ПриватБанку. Згодний з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Встановлено, що до кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду"; Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/; Довідку про отримання карток; Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки; Розрахунок заборгованості, а також виписку по картковому рахунку.

З Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" видно, що сторонами було узгоджено такі умови за кредитним договором: базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році) в розмірі 3%; комісія за кредитне обслуговування (щомісячна) відсутня; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: пеня (1) = (базова відсоткова ставка по договору / 30 - нараховується за кожен день прострочки кредиту), пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн / 2$ в місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочки за кредитом або відсотків 5 і більше днів при виникненні прострочки на сумму більше 50 грн / 10$; Штраф при порушенні строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів - 250 грн + 5% від суми позову; відсоткова ставка (в місяць) на суму несанкційованого перевищення ліміту кредитування у розмірі 4,5%.

Як вбачається з матеріалів справи, в анкеті-заяві від 24.09.2004 року сума кредитного ліміту складає 2 500 грн.

Проте, відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , кредитний ліміт по ній змінювався: 09.10.2007 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 2 650,00 грн; 21.01.2008 року - зменшено до 2 650,00 грн; 22.01.2008 року - збільшено до 2 670,00 грн; 20.05.2008 року - зменшено до 2 670,00 грн; 14.09.2008 року - збільшено до 2 680,00 грн; 31.10.2008 року - зменшено до 2 680,00 грн; 18.08.2015 року - зменшено до 2 670,00 грн; 11.11.2019 року - зменшено до 0,00 грн. Вказане також підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 .

Матеріалами справи, зокрема, довідкою про перевипуск кредитних карт підтверджується, що 24.09.2007 року ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 , термін дії картки до вересня 2011 року.

Відповідачем не заперечується факт отримання кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 2 680 грн, а також факт користування вказаними кредитними коштами та здійснення погашення заборгованості за кредитним договором.

Суд встановив, що згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 31.08.2020 року має заборгованість в загальній сумі 14 567,45 грн, яка складається з наступного: 2 674,80 грн - заборгованість за кредитом, 10 371,17 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0,00 - заборгованість за комісією, 1 521,48 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Проте, відповідач не визнає факт наявності заборгованості, яку просить стягнути з нього позивач та на спростування її наявності надав суду свій контрозрахунок.

Надаючи оцінку, наданим позивачем та відповідачем випискам по картковому рахунку ОСОБА_1 , колегія суддів зауважує, що вони засвідчують факт користування відповідачем ОСОБА_1 кредитними коштами банку та здійснення останнім погашення заборгованості по кредиту.

Колегія суддів зауважує, що з метою перевірки правильності та об`єктивності суми заборгованості перед банком, колегія суддів здійснила аналіз вказаних виписок по картковим рахункам відповідача.

Так, згідно власноручної калькуляції судом апеляційної інстанції вбачається, що станом на 13.01.2009 року заборгованість за тілом кредиту склала 2 292,68 грн (2 998,43 грн - використані кошти (видача готівки: 11.10.2007р.; 14.10.2007р.; 15.10.2007р.; 18.10.2007р.; 23.10.2007р.; 13.01.2008р.; 21.01.2008р.; 22.01.2008р., покупка: 11.10.2007р.; 13.10.2007р.; 14.10.2007р.; 14.09.2008р., списання з карткового рахунку: 23.10.2007р.; 25.10.2007р., оплата комунальних послуг: 11.01.2008р.; 31.10.2008р.) - 705,75 грн - здійснення поповнення карткового рахунку (08.01.2008р.; 28.09.2008р.; 09.10.2008р.; 18.10.2008р.; 27.11.2008р.; 15.12.2008р.; 01.01.2009р.) = 2 292,68 грн - залишок заборгованості).

Колегія суддів погоджується з посиланнями відповідача та висновками суду стосовно того, що позивач не довів правомірності проведення службових операцій, відображених у виписці, що призвело до списання коштів з картки відповідача та виникнення заборгованості, а саме: 20.05.2008 року, 14.01.2009 року, 26.02.2009 року на суму 1 462,78 грн. З виписок наявних в матеріалах справи не має можливості встановити дійсну правову природу вказаних операцій та на якій правовій підставі вони здійснені Банком.

Слід також зауважити, що проведення 14.01.2009р. службової операції у сумі 1 453,01 грн без будь-яких правових підстав для її здійснення, призвело до перевищення кредитного ліміту (овердрафту), що в свою чергу призвело до неправомірного нарахування відсотків за овердрафт, що в свою чергу вплинуло на розмір заборгованості за тілом кредиту, а також вплинуло на розмір нарахованих відсотків за користування кредитом, розмір штрафів у зв`язку з чим нарахування Банком та списання з карткового рахунку відповідача 29.01.2009р.; 06.07.2009р. відсотків за овердрафт у сумі 98,75 грн.

Також, колегія суддів враховує те, що позивач не довів правомірності списання з рахунку відповідача 05.02.2009р.; 01.05.2009р.; 31.05.2009р.; 30.06.2009р.; 06.07.2009р.; 31.07.2009р.; 31.08.2009р.; 30.09.2009р.; 31.10.2009р.; 30.11.2009р.; 31.12.2009р.; 31.01.2010р.; 28.02.2010р.; 31.03.2010р.; 30.04.2010р.; 31.05.2010р.; 30.06.2010р.; 31.07.2010р.; 31.08.2010р.; 30.09.2010р.; коштів за видавничу комісію та комісію у сумі 565,25 грн, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що сторонами не було узгоджено видавничу комісію, її розмір та порядок її розрахунків, а згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" комісія за кредитне обслуговування (щомісячна) відсутня. Разом з тим, вказані списання в свою чергу вплинуло на розмір заборгованості за тілом кредиту, а також вплинуло на розмір нарахованих відсотків за користування кредитом та розміру штрафів.

Позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами правомірність нарахування та списання з карткового рахунку відповідача за період з 31.03.2009р. по 30.06.2019р. відсотків за прострочений кредит. Позивачем не доведено відмінність між списанням з рахунку відповідача відсотків за користування кредитним лімітом та списанням відсотків за прострочений кредит у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що позивачем необґрунтовано та безпідставно нараховувались та списувались з карткового рахунку відповідача подвійні відсотки (за користування кредитом та за прострочений кредит) за період з 30.01.2009р. по 30.04.2010р.

Крім того, з виписки видно, що позивач здійснював нарахування відсотків включно до 30.06.2019р. Проте, згідно довідки про перевипуск кредитних карт підтверджується, що 24.09.2007 року ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 , термін дії картки був до вересня 2011 року, будь-які докази щодо перевипуску вказаної картки до червня 2019 року в матеріалах справи відсутні, а тому право Банку нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, припинилось у вересні 2011 року. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного суду у постанові від 28.03.2018р. У справі № 444/9519/12.

Враховуючи вказане колегія суддів вважає розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом, які просить позивач стягнути з відповідача у розмірі 10 371,17 грн є необґрунтованим, а тому колегія суддів вважає за необхідно здійснити свій розрахунок відсотків за користування кредитом з урахуванням вище викладеного.

З Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" видно, що сторонами було узгоджено, що базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році) в розмірі 3%.

З виписки карткового рахунку видно, що з 30.01.2009р. Банк почав нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитом.

Разом з тим, до початку нарахування Банком відсотків за користування кредитом відповідачем було здійснено погашення заборгованості 16.01.2009р. у сумі 4,64 грн та 22.01.2009р. у сумі 500 грн. Таким чином, станом на 30.01.2009р. заборгованість за тілом кредиту склала 1 788,04 грн (2 292,68 грн - залишок заборгованості станом на 13.01.2009р. - 504,64 грн - погашення боргу = 1 788,04 грн).

Таким чином, станом на 30.01.2009р. заборгованість за тілом кредиту склала 1 788,04 грн і тому саме на цю суму слід нараховувати відсотки, у зв`язку з чим за січень 2009р. розмір відсотків за користування кредиту склав 53,64 грн (1 788,04 грн * 3% = 53,64 грн).

04.02.2009р. відповідачем було здійснено погашення заборгованості у сумі 415,54 грн. Таким чином, станом на 28.02.2009р. розмір заборгованості склав 1 372,50 грн.

За лютий 2009р. розмір відсотків за користування кредиту склав 41,18 грн (1 372,50 грн * 3% = 41,18 грн).

В березні 2009р. відповідач погашення заборгованості за кредитним договором не здійснював. За березень 2009р. розмір відсотків за користування кредиту склав 41,18 грн (1 372,50 грн * 3% = 41,18 грн).

10.04.2009р. відповідачем було здійснено погашення заборгованості у сумі 48,15 грн. Таким чином, станом на 30.04.2009р. розмір заборгованості склав 1 324,35 грн. За квітень 2009р. розмір відсотків за користування кредиту склав 39,73 грн (1 324,35 грн * 3% = 39,73 грн).

В період з травня 2009 року по вересень 2011 року відповідач погашення заборгованості не здійснював та не користувався кредитними коштами у зв`язку з чим станом на 30.09.2011 року заборгованість за тілом кредиту склала 1 324,35 грн. За період з травня 2009 року по вересень 2011 року розмір відсотків за користування кредиту склав 1 152,17 грн (39,73 грн * 29 місяців = 1 152,17 грн).

Загальний розмір відсотків за період з січня 2009 року по вересень 2011 року склав 1 286,72 грн.

Станом на 30.09.2011 року заборгованість за кредитним договором склала 1 324,35 грн з яких: 1 324,35 грн - заборгованість за тілом; 1 286,72 грн - заборгованість за нарахованими відсотками.

Разом з тим, за період з жовтня 2011 року по січень 2018 року Банком здійснювалось автоматичне списання грошових коштів для погашення простроченої заборгованості на загальну суму 2 809,50 грн (29.11.2017р. - 846,12 грн та 668,88 грн; 30.11.2017р. - 757,50 грн; 29.01.2018р. - 537 грн).

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 1 521,48 грн задоволенню не підлягають, оскільки, сторонами хоча у довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" було узгоджено відповідальність у вигляді пені, її розмір та порядок її нарахування, однак, як видно з виписок по картковому рахунку відповідача, позивачем не здійснювалось нарахування та списання з карткового рахунку відповідача пені у зазначеному розмірі. Згідно розрахунку заборгованості позивачем здійснювалось нарахування пені у розмірі узгодженому сторонами в рамках кредитного договору, проте, вказаний розрахунок заборгованості не може бути взятий до уваги колегією суддів у зв`язку з тим, що розрахунок заборгованості не має статусу первинного документу, в той час час, як виписка має у відповідності до Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні вказаних вимог слід відмовити, оскільки вони є недоведеними та безпідставними.

Також, слід зауважити, що згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" сторонами було узгоджено відповідальність у вигляді штрафів, їх розмір та порядок їх нарахування. Крім того, як видно з виписок наявних в матеріалах справи позивач здійснював нарахування та списання з карткового рахунку відповідача штрафів. Однак, оскільки позивач не заявляє вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь штрафів, колегія суддів не вбачає підстав для їх стягнення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до хибного висновку щодо доведення відповідачем зарахування на рахунок суми у розмірі 3 030,00 грн, оскільки як видно з наданих відповідачем доказів вказана сума була зарахована на інший картковий рахунок (а.с. 85-86), а тому колегія суддів не враховує її в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Таким чином, 2 809,50 грн (загальна сума автоматичного списання грошових коштів на погашення простроченої заборгованості) - 1 324,35 грн (заборгованість за тілом) - 1 286,72 грн (заборгованість за нарахованими відсотками станом на 30.09.2011 року) = 198,43 грн (переплата за кредитним договором).

Відповідач спростував належними та допустимими доказами розмір заборгованості, яку просив позивач з нього стягнути, а позивач в свою чергу вказані докази жодним чином не спростував.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що зазначена в позовній заяві сума заборгованості 14 567,45 грн (яка складається з наступного: 2 674,80 грн - заборгованість за кредитом, 10 371,17 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0,00 - заборгованість за комісією, 1 521,48 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором), яку позивач просив стягнути на власну користь, не підлягає задоволенню, оскільки, як встановлено вище згідно наведеного колегією суддів розрахунку, а також враховуючи вищевказані обставини у відповідача фактично відсутня заборгованість за кредитним договором та наявна переплата у розмірі 198,43 грн.

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 195,00 грн.

Стягуючи з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 195,00 грн виходив з доведеності їх фактичного понесення відповідачем та їх обгрунтованості з урахуванням критеріїв співмірності, розумності та пропорційності.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що відповідачу були надані адвокатські послуги адвокатом Кіблицьким Артемом Олеговичем, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, серії ПТ № 3540.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача надав суду копії:

- договору № 7 про надання правничої допомоги від 02.11.2020 року (а.с. 89-91);

- рахунків № 1 від 02.11.2020 року (а.с. 92, 202), № 2 від 03.06.2021 року (а.с. 203) про надання юридичних послуг послуг ФОП ОСОБА_2 за договором № 7 про надання правової допомоги від 02.11.2020 року на суму 6 947,50 грн та на суму 9 247,50 грн, відповідно;

- акта приймання-передачі правничої допомоги від 04.06.2021 року на загальну суму наданих послуг у розмірі 16 195,00 грн (а.с. 204);

- квитанції про сплату на суму 2 500,00 грн, 3 447,50 грн, 3 300,00 грн, 6 947,50 грн (а.с. 205-208).

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 2, 3, 4, 8 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо ,зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Аналіз викладених вище норм ЦПК України вказує, що розмір витрат на професійну правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.7, 3.8 договору № 7 про надання правничої допомоги від 02.11.2020 року, отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. Розмір гонорару адвоката визначається після визначення або вчинення необхідного ряду дій адвоката на підставі рахунку. Розрахунку клієнта з адвокатом здійснюються в національній валюті України гривні.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Відповідно до п. 6, п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. ст. 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону №5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 №904/4507/18 (12-171гс19).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз викладеного вище вказує, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно дост. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються: складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписамист. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа № 815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа № 826/841/17, додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року, справа №922/1163/18).

З урахуванням положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, колегія суддів бере до уваги вказані вище правові висновки Верховного Суду.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97, п. 30). Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece)).

Посилання апелянта на Постанову Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільний, адміністративних справ та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» колегією суддів не беруться до уваги, оскільки дані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції під час вирішення питання щодо вирішення питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, яким судом була надана обґрунтована оцінка, а тому додаткового правового аналізу вказані посилання не потребують.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині обгрунтування підстав відмови в задоволенні позову, а додаткове рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»- задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2021 року - змінити в частині обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Додаткове рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова