Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.04.2022 Справа №607/16539/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Безручко Т.В.

позивача ОСОБА_1

представника Головного управління Національної поліції

в Тернопільській області Старжинського Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування.

На обґрунтування вимог позивач вказує, що він став жертвою злочину з боку невідомого йому громадянина ОСОБА_2 , який самовільно присвоїв собі повноваження Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Тернопільській області і незаконно використав бланк Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та самоуправства щодо незаконного використання бланку секретаріату Уповноваженої ВР України з прав людини. Органом досудового розслідування йому було відмовлено у внесенні відомостей про злочин до ЄРДР та лише за ухвалою слідчого судді від 02.08.2021 року скаргу позивача було задоволено та зобо`язано уповноважену особу прокуратури виконати дії та внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР. За фактом даного злочину 17.08.2021року були внесені відомостів ЄРДР за №0000152 за ч.1 ст.353 КК України. Позивач неодноразово звертався із клопотаннями до органу дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області у даному кримінальному провадженні щодо допиту осіб, у тому сиіл його, як потерпілого, призначення експертиз, та необхідності звернення до суду про надання доступу до документів. Однак, у задоволенні таких клопотань було безпідставно відмовлено, мотивуючи тим, що він не є потерпілим, відтак, він був змушений звернутатись із скаргами до слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, які були задоволені у повному обсязі. Вважає, що такою бездіяльністю дізнавача, неодноразове прийняття ним однотипних рішень, які в подальшому скасовувались судом, йому завдана моральна шкода, яку він оцінив в розмірі 100 000 грн.

Таким чином, позивач вважає, що має місце порушення закону з боку органу досудового розслідування в особі ГУНП в Тернопільській області у формі довготривалої бездіяльності, невиконання ухвал слідчих судів, своєчасне та не належне вирішення його клопотань, поданих ним у кримінальному провадженні.

Представник відповідача Головного управління НП в Тернопільській області подав відзив на позов відповідно до якого вважає, що вимоги позивача не підлягають до задоволення. Так, 17.08.2021 року на підставі ухвали слідчого судді №607/13098/21 від 02.08.2021 року Тернопільською обласною прокуратурою відкрито кримінальне провадження №0000152 за ч.1 ст.353 КК України. 20.08.2021 року надано доручення про проведення досудового розслідування у ньому та винесено постанову про призначення дізнавача. 28.10.2021 року дізнавачем у порадку ст..40 КПК України дано доручення про допит та відбрання пояснення у ОСОБА_3 .. 29.10.2021 року дізнавачем поліції надіслано запит про надання інформації до Регіонального представника Уповноваженого з прав людини в Тернопільській області. 29.10.2021 року до матеріалів справи долучено наказ про призначення ОСОБА_3 доручення та копію службового посвідчення та пояснення. На даний час у вказаному кримінальному провадженні здійснюється досудове розслідування. Вважає, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнанала у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Сам по собі факт задоволення скарг ОСОБА_1 ухвалами суду не свідчать про завдання органами досудового розслідування моральної шкоди, враховуючи те, що права та інтереси позивача було поновлено. Вважає. що позивачем не роз`яснено, чим він керувався при визначенні суми заподіяної шкоди у розмірі 100 000 грн..

Представник відповідача Державної казначейської служби України подав відзив на позов у якому позов позивача вважає безпідставним та необґрунтованим. Так, позивачем не зазначено, у чому полягають його моральні страждання, або інші негативні явища, заподіяні незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, та не наведено обґрунтувань щодо визначення розміру морального відшкодування. Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав для відшкодування заявленої до стягнення моральної шкоди. Відтак, вважає, що заявлені ним позовні вимоги не підлягають до задоволення.

У даній справі 21.09.2021 року відкрито провадження та з урахуванням складеності справи ухвалено проводити її розгляд у порядку загального провадження.

12 січня 2022 року у даній справи закрито підготовче провадження, за наслідками якого справу призначено до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, зіславшись на мотиви викладені в позовній заяві.

Представник ГУНП в Тернопільській області позовних вимог не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце та час розгляду справи, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити.

Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволення частково, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлено, що сектором дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000152 від 17 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України.

Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості внесені за фактом того, що на адресу Тернопільської обласної прокуратури надійшла ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.08.2021 року в справі №607/13098/21 із зобов`язанням внести в ЄРДР відомтсі про кримінальне правоворушення за заявою ОСОБА_1 від 23.07.2021 року за фактом самовільного присвоєння владних повноважень регіонального представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Тернопільській області та самоуправства щодо незаконного використання бланку Секреретаріату Уповноваженного Верховного Радщи України з прав людини.

09 листопада 2021 року ОСОБА_1 звертався до дізнавача у кримінальному провадженні №0000152 від 17 серпня 2021 року із клопотаннями, а саме:

- про допит ОСОБА_3 , у задоволенні якого постановою дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області від 18.11.2021 року було відмовлено;

- про звернення до слідчого судді, погодженим із прокурором, про надання тимчасового доступу до документів секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в частині призначення представників Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Тернопільській області, у задоволенні якого постановою дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області від 18 листопада 2021 року, відмовлено;

- про проведення слідчої дії допиту в якості свідка Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісової Л. Л., в ході якого встановити усі обставини призначення Представників Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Тернопільській області, кого вона призначала своїми представниками в Тернопільській області, за розглядом якого постановою дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області від 18 листопада 2021 року, відмовлено;

- про проведення допиту в якості свідка Керівника Секретаріату Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Федорович Н. В., за розглядом якого постановою дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області від 18 листопада 2021 року, відмовлено;

- про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0000152 від 17.08.2021 року на предмет встановлення розміру моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 , у задоволенні якого постановою дізнавачем сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 18 листопада 2021 року відмовлено;

- про проведення допиту ОСОБА_1 як потерпілого у даному кримінальному провадженні, за результатами розгляду якого у задоволенні постановою дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 18 листопада 2021 року відмовлено;

- про звернення до слідчого судді про надання тимчасового доступу до документів секретаріату уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в частині посадової існтрукції провідного спеціаліста відділу регіональн6ого пердставництва в центральних областях Смика А.Я., за результатами розгляду якого у задоволенні постановою дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області від 18 листопада 2021 року відмовлено.

Ухвалами слідчих суддів Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справах № 607/20847/21, № 607/20846/21, № 607/20844/21, № 607/6797/21, № 607/2085/201, № 607/20851/21, 607/20842/21 від 18 листопада 2021 року було зобов`язано дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області розглянути вищевказані клопотання. Таким чином, суд констатує, що зазначені постанови дізнавечем приймались лише після ухвалення судових рішень про їх вирішення.

Крім цього, ухвалами слідчих суддів Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2021 року у справі №607/21883/21, від 08.12.2021 року у справі №607/21881/21, від 04.01.2022 року у справі №607/24128/21, від 21.02.2022 року у справі №607/1372/22, від 22.03.2022 року у справі №607/1371/22, від 05.04.2022 року у справі №607/1361/22 скасовано постанови дізнавача РУП ГУНП в Тернопільській області про відмову у задоволенні клопотань: - про призначення судово-психологічної експертизи, про допит його у якості потерпілого, - про проведення допиту ОСОБА_4 , - про закриття кримінального провадження №0000152, зобов`язано дізнавача повторно вирішити зазначені клопотання ОСОБА_1 . Як вбачається із зазначених ухвал слідчих суддів, підставою для задоволення скарг ОСОБА_1 про відмову у задвооленні поданих ним клопотань сулгувало те, що у спріних постановах дізнавач, який їх виновсив надлежним чином не мотивував прийняте рішення про відмову задоволенні клопотань ОСОБА_1 та не зазначав належних та достатніх мотивованих підстав в обгрунтування своїх висновків щодо відмови у задоволенні клопотання.

Більше того, як вбачається із зазначених ухвал слідчих судів, постанови дізнавача про відмову у задоволенні клопотань позивача, а саме, як призначення судово-психологічної експертизи, про допит ОСОБА_1 у якості потерпілого, про проведення допиту ОСОБА_4 скасовувались судом уже двічі, що свідчить про формальний підхід до їх вирішення, а також бездіяльність, яка полягає у неналежному їх розгляді, про що було констатовано судом при розгляді скарг ОСОБА_1 .

Крім цього, постановою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 04.01.2022 року у справі №607/24128/21 задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постнову дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Срібного Н.М. від 17.12.2021 року про закриття кримінального провадження №0000152 від 17.08.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.353 КК України. Так, слідчим суддею у зазначені постанові зазначено, «…як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000152 від 17.08.2021, під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні дізнавачем здійснені такі слідчі (розшукові) та процесуальні дії: надіслано запит Регіональному представнику Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Тернопільській області; відібрані пояснення у ОСОБА_3 ; неодноразово винесені постанови про відмову в задоволенні клопотань ОСОБА_1 .. Жодних інших слідчих (розшукових) дій з метою повного, всебічного з`ясування обставин вчинення кримінального правопорушення дізнавачем виконано не було. Так, з відповіді на запит Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за вих. № 13555.2/9279.9/21/46 від 16.11.2021 вбачається, що дійсно ОСОБА_3 є працівником Відділу регіонального представництва в центральних областях Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також зазначено, що для отримання копій підтверджуючих документів необхідно звернутись до Служби управління персоналом Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Разом з тим дізнавачем не були отримані необхідні підтверджуючі документи, оскільки відсутні будь-які відомості, які б підтверджували, що дізнавач звертався з запитом до Служби управління персоналом Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або з клопотанням до слідчого судді про тимчасовий доступ до цих документів. Відтак дізнавачем не було належним чином оглянуто, досліджено та проаналізовано зміст документів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 є працівником Відділу регіонального представництва в центральних областях Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Також слідчий суддя зазначає, що для всебічного дослідження обставин вчинення кримінального правопорушення дізнавачу необхідно було здійснити допит ОСОБА_1 , який власне і повідомив про вчинене кримінальне правопорушення. Однак у судовому засіданні скаржник повідомив, що не був допитай дізнавачем. При цьому у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які документи, які б підтверджували належний виклик ОСОБА_1 до дізнавача, зокрема шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, як це передбачено ст. 135 КПК України. Крім цього, під час здійснення дізнання дізнавачем в порушення вимог ст. 55 КПК України у встановленому законом порядку не вирішено питання про визнання або відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у даному кримінальному провадженні. У судовому засіданні скаржник пояснив, що вважає себе потерпілим, оскільки звернувся до органу досудового розслідування з заявою про вчинення кримінального правопорушення. При цьому слідчий суддя вважає, що питання визнання чи невизнання ОСОБА_1 потерпілим у даному кримінальному провадженні має вагоме значення, оскільки ОСОБА_1 до органу дізнання було подано ряд клопотань про проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій, зокрема і про його допит, однак у задоволенні цих клопотань було відмовлено. Мотивуючи рішення про відмову у задоволенні клопотань ОСОБА_1 , дізнавач зазначав, що останній не може звертатись з такими клопотання, оскільки не є потерпілим. Відтак слідчий суддя вважає, що важливим у даному кримінальному провадженні було встановити процесуальний статус ОСОБА_1 …».

Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд констатує, що слідчих дій спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження №0000152 від 17.08.2021 року, дазнавачем не було здійснено, що вказує на однобічність та неповноту досудового розслідування.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст.56 Конституції України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

17.04.2019 року Верховним судом у справі № 607/14606/17 винесено постанову, відповідно до якої зазначено, що: «Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, скаржник не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку із завданням моральної шкоди внаслідок бездіяльності слідчого органу досудового розслідування, тобто через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.

Схожий по суті правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Прийняття слідчим суддею ухвал від 06 квітня 2016 року та від 29 червня 2017 року, якими матеріали кримінального провадження направлено для продовження розслідування та зобов`язано слідчого вчинити окремі процесуальні дії, є достатньою підставою для застосування до спірних правовідносин норм, які покладають на органи державної влади - органи досудового розслідування та ДКС України відповідальність за деліктні правопорушення.»

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч.2 ст.1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.7 ст.1176 ЦК України, порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання,досудового слідства,прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту намайно,незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт,незаконної конфіскації майна,незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, зокрема ст.2, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. (ч.1 ст.22 ЦК України). Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає: а) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; б) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; в) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; г) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК).

З наведених положень можна зробити висновок, що моральна шкода - це фізичні або душевні страждання, завдані фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю (ч. 1 ст. 1167 ЦК), якими порушуються її особисті немайнові права або які посягають на належне фізичній особі майно, а також приниження честі, гідності, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Крім цього, відповідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Згідно роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

В п. 74 рішення «Ігнаткіна проти України» від 21.05.2015 року (заява 70758/12 ) констатуючи порушення права заявника на справедливий суд, ЄСПЛ наголошує, про необхідність недопущення національними органами невиправланих затримок тривалості провадження - «розумність» тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складніст справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника (див. серед інших джерел рішення у справі «Фріленлер проти Франції», заява №30979/96 п.43).

Аналогічний постулат ЄСПЛ наводив в п. 95 рішення у справі «Таран проти України від 17.10.2013 року (заява 31989/06), окремо наголосивши, що п.97.Розглянувши всі надані йому матеріали справи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати його, що така тривалість провадження за обставин цієї справи була обґрунтованою. Зважаючи на власну судову практику з цього питання, Суд вважає, що в цій справі тривалість провадження була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку».

98.Отже, було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.»

Суд вважає, що наведеними ухвалами слідчих суддів Тернопільського міськрайонного суду встановлено бездіяльність дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області у кримінальному провадженні №0000152 від 17 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України. Крім цього, як уже наголошувалось судом, неналежне вирішення клопотань позивача здійснювалось дізнавачем неодноразово, про що констатовано у наведених судом ухвалах слідчих суддів. Більше, того доказів про належне виіршення клопотань ОСОБА_1 на час вирішення даної справи відповідачем ГУНП в Тернопільській області суду не надано.

При цьому жодного виправдання ігнорування зі сторони органу досудового розлядування щодо законних вимог позивача, як заявника в кримінальному провадженні, що підтверджено ухвалами слідчих суддів про задоволення неодноразових скарг ОСОБА_1 відповідачем ГУНП в Тернопільській області не наведено.

Також суд не сприймає аргументи строни відповідача, що сам факт скасування судом постанов органу досудового розлсдування є достанім для позивача.

Суд вважає, що ефективного захисту прав позивача, як заявника в кримінальному провадженні, не відбулося, адже орган досудового розслідування фактично «імітує» розслідування поза межами розумного строку, незважаючи на неодноразове скасування судом постанов слідчого, які виносяться ним необгрунтовано неодноразово, статус потерпілого заявнику не надано, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розлідування не вчинено.

З огляду на навелене суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди.

Оцінюючи розмір компенсації завданої позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди суд враховує характер завданої шкоди, глибину духовних страждань позивача, тривалість завдання такої шкоди, докази в обґрунтування посилань позивача на ті наслідки, що виникли після завданої шкоди, а також вимоги розумності та справедливості, тому визначає що в якості компенсації заспричинену моральну шкоду підлягає до стягнення 2000 грн.

З врахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 2 000 гривень заподіяної моральної шкоди.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування, задовольнити частково.

Стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) гривень заподіяної моральної шкоди.

У решті вимог, відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2022 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан