Справа № 154/4069/21 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О. В.
Провадження № 22-ц/802/392/22 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового позовного провадження без виклику сторін в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 13.06.2007 року між сторонами укладено кредитний договір № VOJ3GF00000015, відповідно до умов якого АТ КБ "ПриватБанк" надав відповідачу кредит у розмірі 16750,00 доларів США на термін до 13.06.2017 року, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у порядку та у строки, встановлені кредитним договором.

Позивач вказує, що відповідач не виконувала взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків, комісії та інших витрат, передбачених умовами договору. Тому 30.01.2016 року банк звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом про стягнення боргу з відповідача, який рішенням суду від 20.12.2016 року було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6286,68 доларів США, що еквівалентно 158110,00 гривень, станом на 29.01.2016 року.

Оскільки вказане рішення суду боржник виконала у повному обсязі лише 04 серпня 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк» просило на підставі ст. 625 ЦК України стягнути з ОСОБА_1 3 % річних, нараховані за період з 31.01.2016 року по 04.08.2021 року, у розмірі 480,04 доларів США.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 січня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального права та без належної оцінки доказів і встановлених обставин у справі, а отже таким, що підлягає скасуванню. На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалення судового рішення 20 грудня 2016 року не свідчить про припинення договірних відносин між сторонами, оскільки договір діє до повного його виконання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Після подання позову до ОСОБА_1 , згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, з цього моменту права та інтереси банку забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зазначає, що рішення Володимир-Волинського міського суду від 20 грудня 2016 року набрало законної сили 21 січня 2017 року, а виконано воно ОСОБА_1 04 серпня 2021 року, що вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження. Отже, відповідно, з моменту пред`явлення до відповідачки вимоги та її невиконання банк мав право та підстави нараховувати 3% річних за ст. 625 ЦК України за весь період прострочення виконання. У зв"язку з цим заявлені банком вимоги про стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України вважає правомірними. Також вказує, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права в частині застосування строків позовної давності та проігноровано висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у відповідних правовідносинах.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи до суду не подано.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного письмового провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями Цивільного кодексу України, Законом України "Про споживче кредитування», постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" на усій території України встановлено з 12.03.2020 року карантин, тому, починаючи з 01.03.2020 року, відповідача звільнено від обов`язку сплати 3 процентів річних за прострочення повернення тіла кредиту. Крім того, оскільки рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.12.2016 року набрало законної сили 21.01.2017 року, тому позовна давність, про яку було заявлено відповідачем, спливла 21.01.2020 року. Суд вважав, що оскільки позивач звернувся з даним позовом лише 01.11.2021 року, тобто після спливу строку позовної давності, тому в позові відмовив.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не у повній мірі ґрунтуються на вимогах процесуального та матеріального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також стягнення коштів як відповідальність за порушення грошового зобов"язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2007 року між сторонами укладено кредитний договір № VOJ3GF00000015, за умовами якого АТ КБ "ПриватБанк" надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 16750,00 доларів США на термін до 13.06.2017 року, а боржник зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у порядку та у строки, встановлені кредитним договором. Дана обставина стверджується копією договору.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.12.2016 року з відповідачки ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за даним кредитним договором № VOJ3GF00000015 від 13.06.2007 року в розмірі 6286,68 доларів США, що еквівалентно 158110,00 гривень, станом на 29.01.2016 року.

Дане рішення було звернуто до примусового виконання через державну виконавчу службу.

Згідно з квитанцією № 56243153 від 02 червня 2021 року ОСОБА_1 погасила заборгованість, стягнуту зазначеним рішенням, у розмірі 138 836,12 грн (а.с. 39).

04 серпня 2021 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, з відповідачки було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період до дати, яка була вказана в рішенні Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.12.2016 року, тобто з 13.06.2007 року по 29.01.2016 року.

Отже, позивач просив стягнути 3% річних за період з 31.01.2016 року до фактичної дати виконання рішення суду - відповідно до постанови ВДВС від 04.08.2021 року.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із чим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, та судовим рішенням від 20 грудня 2016 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці перед банком і його порушення.

Також із матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, пред`явлений до примусового виконання та після тривалого виконавчого провадження виконано боржником 02 червня 2016 року.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2016 році зобов`язання відповідачки сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 02 червня 2021 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 02 червня 2021 року.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Тобто, суд при вирішенні питання стягнення 3% річних за увесь час прострочення має встановити, чи дотримано строки позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 02 червня 2021 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачки перед банком за кредитним договором припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду зазначила також, що погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зі змісту заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності слідує, що відповідачка ОСОБА_1 фактично виконала рішення суду 02 червня 2021 року, а з позовом банк звернувся 01 листопада 2021 року, тому нарахування 3% річних повинні бути розраховані в межах трирічного строку позовної давності, який передує дню звернення до суду із даним позовом, отже, суд доходить висновку про застосування строку позовної давності щодо даних позовних вимог, і тому підлягає стягненню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання 3% річних лише за період з 01 листопада 2018 року.

Разом з тим, суд зазначив, що не підлягають нарахуванню і стягненню з відповідачки суми на підставі ст.625 ЦК України та в позові слід відмовити в частині 3% річних за період з 01.03.2020 року у зв"язку зі змінами у законодавстві, внесеними через карантинні заходи в Україні.

В цій частині позивач фактично погодився з висновком суду першої інстанції, оскільки в апеляційній скарзі жодних заперечень з приводу наведених судом мотивів не висловив.

Відповідно до ч.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідачки слід стягнути 3% річних за невиконання грошового зобов"язання зі сплати заборгованості за період з 01 листопада 2018 року по 29 лютого 2020 року включно.

Колегія суддів, дослідивши розрахунок 3 % річних, проведений позивачем та наданий до справи (а.с.7-9), беручи його за основу, а також письмову заяву представника відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, поданої до суду першої інстанції в ході розгляду справи, провела власний розрахунок сум, належних до стягнення, за період з 01.11.2018 року до 29.02.2020 року.

За період:

- з 21.12.2018 по 01.04.2019 року (кількість днів 102 ) розмір 3 % річних становить 45,20 доларів США (5391,66 доларів США х 3% : 365 х 102 : 100= 45,20 доларів США);

- з 07.08.2019 по 07.08.2019 року (кількість днів 1) розмір 3 % річних становить 0,44 доларів США (5321,64 долів США х 3% : 365 х 1: 100 = 0,44 доларів США);

-з 28.08.2019 по 28.08.2019 року (кількість днів 1) розмір 3 % річних становить 0,44 доларів США (5313,72 доларів США х 3% : 365 х 1 :100= 0,44 доларів США);

-з 19.09.2019 по 31.12.2019 року (кількість днів 104) розмір 3 % річних становить 45,35 доларів США (5305,64 доларів США х 3% : 365 х 104 : 100= 45,35 доларів США);

-з 01.01.2020 по 29.02.2020 року (кількість днів 60) розмір 3 % річних становить 26,16 доларів США (5305,64 доларів США х 3% : 365 х 60 :100 = 26,16 доларів США).

Таким чином, загальний розмір 3 % за період з 01.11.2018 року по 29.02.2020 року становить 117,59 доларів США.

Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, вирішуючи справу в межах позовних вимог, відповідно до ст. 13 ЦПК України, доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та до стягнення з відповідача підлягає сума нарахувань у вигляді 3% річних у розмірі 117,59 доларів США.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не у повній мірі встановив фактичні обставини справи, не надав належної правової оцінки наданим сторонами доказам, неправильно застосував норми матеріального права щодо позовної давності, а тому суд апеляційної інстанції з висновками суду погодитися у повній мірі не може та доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, а тому відповідно до вимог статті 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог на суму 117,59 доларів США.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд за наслідками перегляду оскаржуваного судового рішення дійшов висновку про підставність стягнення трьох процентів річних частково, що свідчить про часткове задоволення вимог позивача, то суд апеляційної інстанції визначає новий розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1390,38 грн, сплачений позивачем при поданні позовної заяви (556,15 грн, виходячи із сплаченого судового збору в сумі 2270 грн та із 24,50% задоволених вимог) та при поданні апеляційної скарги (834,23 грн, виходячи із сплачених 3405 грн).

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 січня 2022 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 117 (сто сімнадцять) доларів США 59 центів та на відшкодування витрат зі сплати судового збору у розмірі 1390 (одна тисяча триста дев"яносто) гривень 38 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 травня 2022 року.

Головуючий

Судді