Дата документу 29.04.2022 Справа № 334/349/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/349/22 Головуючий у 1 інстанції Бредіхін Ю.Ю.
Провадження №22ц/807/1251/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2022 року у праві за позовом Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району в інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району в інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2022 року позовну заяву повернуто без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2022 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району посилається на те, що повертаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції діяв не в інтересах дітей, що суперечить п.1 ст.З Конвенції ООН «Про права дитини», згідно з якою, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органа нами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району в апеляційній скарзі зазначають, що їх позовні вимоги чітко прописані та відокремлені у позовній заяві, а саме: окремим пунктом прописана вимога щодо позбавлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав по відношенню до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та окремим пунктом прописана вимога щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 є батьком малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , малолітній ОСОБА_2 є спільною дитиною ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Жодного відношення до малолітнього ОСОБА_1 . ОСОБА_4 не має, батьком вказаної дитини є інша особа - ОСОБА_5 , в родину якого діти тимчасово влаштовані. Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району не просив позбавляти ОСОБА_4 прав по відношенню до дитини ОСОБА_1 , а лише до дитини ОСОБА_2 , батьком якого він записаний у свідоцтві про народження дитини, копія якого додана до матеріалів справи.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 21 лютого 2022 року та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло. В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції керувався приписами ч. 4 ст. 185 ЦПК України, якими передбачено, що суддя, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про повернення позовної заяви без розгляду у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог.

Так, суд першої інстанції зазначив, що у своєму позові Орган опіки та піклування просить суд: 1) позбавити відповідача-1 ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також 2) позбавити відповідача-2 ОСОБА_4 батьківських прав відносно ОСОБА_2 .. З доданих до позовної заяви документів, судом встановлено, що відповідач-2 ОСОБА_4 не є батьком малолітнього ОСОБА_1 . За таких обставин, суд дійшов висновку про штучне залучення відповідача ОСОБА_4 до розгляду спору стосовно позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_1 і, відповідно, безпідставного об`єднання позовних вимог.

З вищезазначеними висновками колегія суддів погодитись не може.

Так, слід зазначити, що приписами статті 185 ЦПК України, якою керувався суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву без розгляду, не передбачено саме такої процесуальної дії, оскільки положення вказаної статті регламентують повернення позовної заяви. Повернення позовної заяви без розгляду нормами чинного процесуального законодавства не передбачено.

Також, статтю 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Зокрема, приписами п. 2 ч. 2 ст. 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу);

Так, згідно ст. 20 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Згідно частини 4 вказаної статті не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Таким чином, вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справа № 638/13976/15-ц, провадження № 61-3384св18.

У своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі № 766/9544/17, провадження № 14-77цс19, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що вимоги одного позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема нерозривно пов`язані між собою або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших, лише у тому випадку, якщо вони за предметом прямо не віднесені до юрисдикції різних судів.

Вбачається, що Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району звернулось до суду з позовом в інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів Відповідачами орган опіки та піклування визначив ОСОБА_3 , яка є матір`ю малолітніх дітей, та ОСОБА_4 , який є батьком ОСОБА_2 .

При цьому, згідно з вимогами позовної заяви, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно обох дітей - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2 .

Отже, висновок суду першої інстанції про штучне залучення ОСОБА_4 в якості відповідача до спору стосовно позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_6 є помилковим, та не узгоджується з нормами, наведеними у ч. 1 ст. 188 ЦПК України.

Окрім того, слід також звернути увагу, що згідно з ч. 6 ст. 188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Однак, судом першої інстанції наведеного не враховано та помилково повернуто позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків. Практика ЄСПЛ, зокрема, у рішенні "Меньшакова проти України" вказує, що "право на суд" включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на розгляд спору судом.

Окрім того, повертаючи позовну заяву, подану в інтересах малолітніх дітей, поза увагою суду першої інстанції залишились положення п. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» згідно з якими в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зважаючи на вказані обставини та процесуальні норми, суд першої інстанції помилково зробив висновок про наявність підстав для повернення позовної заяви Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району в інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, оскаржувана ухвала суду, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району- задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2022 року- скасувати, справу направити до суду першої інстанціїдля продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: