Справа № 306/773/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Новікова Інна Станіславівна, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Ганчак Л.Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надії Михайлівни про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «КБ «Приватбанк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.07.2007 між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки. В рахунок забезпечення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з непогашенням ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, 17.12.2016 приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. зареєстровано за банком право власності на квартиру ОСОБА_1 .

Рішенням Свалявського районного суду від 19.03.2019 рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний №32994958) від 17.12.2016 про реєстрацію за ПАТ КБ "ПриватБанк" права власності на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 18105506 - скасовано.

Однак, постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2019 рішення Свалявського районного суду від 19.03.2019 скасовано, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з обранням позивачем невірного способу захисту.

При цьому судом апеляційної інстанції було зроблено висновок про те, що по суті спірних правовідносин суд першої інстанції ухвалив законне рішення, однак, з врахуванням практики Верховного Суду, таке підлягало скасуванню.

Факт неправильності дій нотаріуса щодо порушення прав ОСОБА_1 через здійснення перереєстрації права власності на спірну квартиру в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» внаслідок порушення процедури перереєстрації права власності та порушення тимчасового мораторію є встановленим та підтверджено постановою Закарпатського апеляційного суду, а тому, не підлягає новому доказуванню в порядку ст.82 ЦПК України.

З врахуванням цього, ОСОБА_1 , обравши належний спосіб захисту, просив державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом Тячівського нотаріального округу скасувати та витребувати від АТ КБ "ПриватБанк" квартиру АДРЕСА_1 - скасувати.

Витребувати від АТ КБ "ПриватБанк" в користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Так, 17 грудня 2016 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. було зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк» право власності на квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку з непогашенням ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Однак, ані AT КБ «Приватбанк», ані приватний нотаріус Стойка Н.М. не повідомили ОСОБА_1 про те, що спірна квартира вибула з його власності.

Про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався тільки після отримання його представником - адвокатом Новіковою І.С. відповідної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №127349478 від 12 червня 2018 року. Таким чином, моментом, коли позивач дізнався про порушення свого права є 12 червня 2018 року, а тому саме з цього моменту починається перебіг строку позовної давності.

Щодо вказівки суду першої інстанції на те, що позивачем не подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, то слід зазначити, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

У судовому засіданні представником позивача вказувалося, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався лише 12 червня 2018 року з відповідної інформаційної довідки, отриманої його представником ОСОБА_2 . Після реєстрації за собою права власності на спірну квартиру AT КБ «ПриватБанк» не виживав жодних заходів щодо захисту свого права шляхом пред`явлення негаторного позову, а позивач разом з сім`єю безперешкодно та безперервно до сьогоднішнього дня користуються квартирою АДРЕСА_1 . У свою чергу у власників майна відсутній обов`язок з певною періодичністю перевіряти реєстрацію свого права власності у відповідних реєстрах.

Щодо вимоги про витребування майна, то така заявлена, по-перше, на виконання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а по-друге, у зв`язку з вибуттям майна не із фактичного користування, а з володіння ОСОБА_1 , у зв`язку з перереєстрацією.

AT КБ «Приватбанк» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції. В судді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Вважає, що позивач пропустив трьох річний строк позовної давності, подаючи позов 11.05.2021 року з вимогою про скасування державної реєстрації прав власності вчиненого 17.12.2016 приватним нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. та витребування від AT КБ ПРИВАТБАНК майна - квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки такий строк позовної давності сплив 17.12.2019.

При цьому сам позивач визнає, що він у липні 2018 року уже звертався у Свалявський районний суд Закарпатської області у справі № 306/1483/18 з іншими позовними вимогами до AT КБ "ПРИВАТБАНК", приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М., а саме про скасування рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М про державну реєстрацію права та їх обтяжень індексний номер №32994958 від 17.12.2016р.про реєстрацію за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» прав власності на нерухоме майно , а саме: квартиру загальною площею 59.70, житловою площею 42.80 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

19 березня 2019 року Свалявський районний суд Закарпатської області розглянув цивільну справу № 306/1483/18 та скасував рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надії Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №32994958 від 17.12.2016р. про реєстрацію за ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" права власності на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 18105506.

Постановою від 19 грудня 2019 року Закарпатський апеляційний суд у справі №306/1483/18 апеляційну скаргу AT КБ ПРИВАТБАНК задовольнив частково, рішення Свалявського районного суду від 19 березня 2019 року скасував, а у позові ОСОБА_1 відмовив.

Враховуючи все вищенаведене, вважає суд першої інстанції правильно дав оцінку наявним в матеріалах доказам, та правильно постановив рішення про відмову у задоволенні позову.

Також звертає увагу суду на те, що спосіб захисту порушених прав, свобод та законних інтересів обраний позивачам не є належним та не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Зазначає, що відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч.З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, як вже було зазначено, обраний Позивачами спосіб захисту порушених прав, свобод та законних інтересів не є належним та не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 17.07.2007 між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MKSWG100000044. В рахунок забезпечення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 згідно договору про іпотеку від 17.07.2007р. (а.с.8).

Між сторонами існував спір з приводу розміру заборгованості за кредитним договором, який вирішувався, починаючи з 2010 року.

Та 17.12.2016 приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. зареєстровано за банком право власності на квартиру, що належала ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості.

04.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до Свалявського районного суду з позовом про скасування права власності АТ КБ "ПриватБанк".

Рішенням Свалявського районного суду від 19.03.2019 позов ОСОБА_1 було задоволено, проте дане рішення постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2019 скасоване. (справа №306/1483/18).

Цією ж постановою апеляційної інстанції всі обставини справи встановлено, а саме те, що при вчиненні приватним нотаріусом Тячівського нотаріального округу Стойка Н.В. нотаріальної дії, дійсно було допущено ряд порушень прав ОСОБА_1 . Підставою для скасування рішення Свалявського районного суду від 19.03.2019р. послужило те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст.572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.2 ст.590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом

За приписами ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Та як зазначено в ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Так, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У договорі іпотеки від 17.07.2007, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», сторони обумовили, зокрема в пункті 22, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках передбачених пунктами 18.8.1., 18.8.2. цього договору, відповідно до розділу V ЗУ «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

У ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору

Аналіз викладеного свідчить про те, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки яке може бути реалізовано іпотекодержателем після надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Пунктом 61 Порядку проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, який затверджений Постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, визначений вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та з огляду на закріплений у статтях 10 та 18 Закону № 1952-ІУ порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Судом апеляційної інстанції при ухваленні постанови 19 грудня 2019 року було встановлено, що повідомлення про прийняте рішення щодо звернення стягнення на іпотечне майно банком надсилалося позивачу 01.12.2016, а рішення про реєстрацію права власності за банком було прийнято 17.12.2016, тобто в порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Ба більше, Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, проте такий лише тимчасово забороняє кредитору здійснювати примусове стягнення (відчуження без згоди власника) іпотечного майна.

Та у пункті 4 Закону № 1304-VII йдеться про те, що протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Станом на момент прийняття рішення про реєстрацію права власності за банком (17.12.2016) дія Закону № 1304-VII не була припинена.

Оскілки квартира АДРЕСА_2 використовується як місце постійного проживання позивача з сім`єю та є предметом іпотеки в забезпечення вимог за кредитним договором №МКSWG100000044 від 17.07.2007, укладеного в іноземній валюті, то не може бути здійснено звернення стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією цього Закону №1304-VII.

Однак наведених вище обставин, суд першої інстанції не врахував та дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності на іпотечне майно.

У спірних правовідносинах ОСОБА_1 заявив вимоги про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна у АТ КБ «ПриватБанк».

Як вже було зазначено, умови Договору іпотеки від 17.07.2007 року мають п.22 в якому зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до розділу V ЗУ «Про іпотеку» в тому числі й згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. А в п.29 йдеться про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця.

Відповідно до приписів частин 1 4 статті 37 ЗУ «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Як передбачено абзацом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 17.12.2016 р.) записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. А також абзацом 1 частини 2 статті 26 цього Закону передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

А згідно вимог ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до суду.

Аналіз зазначених норм у поєднанні з недотриманням Іпотекодержателем процедури письмового повідомлення Іпотекодавця про перехід у позасудовому порядку до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки та наявності тимчасової заборони кредитору здійснювати примусове стягнення (відчуження без згоди власника) іпотечного майна, свідчить про те, Державний реєстратор в особі приватного нотаріуса Стойка Н.М. здійснюючи 17.12.2016 року запис про проведену державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки за АТ КБ "ПриватБанк" діяв у супереч вимог вищезазначених норматив-правових актів, що вказує на незаконність внесення до Державного реєстру прав запису про державну реєстрацію прав власності.

За цих обставин, ОСОБА_1 у належний спосіб звернувся у суд з позовом про скасування запису про проведену державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки.

Посилання АТ КБ "ПриватБанк" у відзові на апеляційну скаргу як на довід щодо вимог абзацу 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) про те, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) є недоречним у спірних правовідносинах.

Оскільки, на момент здійснення Державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Стойка Н.М. 17.12.2016 року запису про державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки за АТ КБ "ПриватБанк" діяла інша редакція частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка складалась з одного абзацу і зміст такого не містив вимог стосовно того, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У зв`язку із скасуванням запису про державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки за АТ КБ "ПриватБанк", ОСОБА_1 як власник предмета іпотеки в порядку приписів ст. 387 ЦК України, вправі ставити перед АТ КБ "ПриватБанк" вимогу про витребування такого нерухомого майна із незаконного володіння останнього.

Що стосується застосування судом строків позовної давності.

У відзиві на позов АТ КБ "ПриватБанк" просило суд першої інстанції застосувати наслідки ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки сплив строк позовної давності стосовно заявлених позовних вимог.

Мотивує таку вимогу тим, що у липні 2018 року ОСОБА_1 уже звертався у суд, справа № 306/1483/18 з подібним позовом де заперечував рішення про державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки за АТ КБ "ПриватБанк" прийнятого Державним реєстратором 17.12.2016 року. Та рішенням Свалявського районного суду від 19.03.2019 року позов було задоволено, але постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2019 року було скасовано дане рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовлено внаслідок обрання невірного способу захисту порушених прав. А з новим позовом ОСОБА_1 звернувся повторно вже тільки 20.05.2021 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності від часу прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки, 17.12.2016 року.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що після вчинення 17.12.2016 року нотаріальної дії відносно іпотечного майна, позивач звернувся у суд з позовом аж через 4 роки і 5 місяців та при цьому не просив суд поновити пропущений строк.

Колегія суддів не погоджується з указаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Запроваджений нормами ЦК України від 16 березня 2003 року інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві.

Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

За правилами частин 2, 3 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

ОСОБА_1 довідався про перехід права власності на іпотечне майно до АТ КБ "ПриватБанк" з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №127349478 від 12.06.2018 року, яку отримав його адвокат Новікова І.С. А звідси, саме з 12 червня 2018 року розпочався для ОСОБА_1 перебіг строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого порушення права на іпотечне майно.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 раніше знав або міг знати про порушене право, ніж з 12 червня 2018 року.

Крім цього, ОСОБА_1 ще у липні 2018 року (справа № 306/1483/18) звертався до суду за захистом свого порушеного права на іпотечне майно, якого був позбавлений 17.12.2016 року. Судом апеляційної інстанції було визнано підставність заявлених позовних вимог, однак такі не могли бути задоволені в силу обрання неналежного способу захисту порушеного права. Зазначене також є свідченням переривання строку позовної давності.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, який надається особі для звернення до суду за захистом порушеного права.

Суд першої інстанції на викладене не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

За наведених обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 3.787,50 грн.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Новікова Інна Станіславівна, задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2021 року скасувати та постановити у даній справі постанову про задоволення позову.

Державну реєстрацію права власності (запис №18105506) на нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Тячівського нотаріального округу Стойка Надією Михайлівною, скасувати.

Витребувати від Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 3.787,50 гривень судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 08 липня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: