Справа № 344/5498/19
Провадження № 22-ц/4808/109/22
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Максюти І.О., Василишин Л.В.

секретаря Петріва Д.Б.

представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Д.І.

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, яка була придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30.08.2007 року по 24.01.2019 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. 21 листопада 2013 року ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу майна на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (надалі «спірна квартира»), яка була придбана ОСОБА_1 за власні кошти. Зокрема, частину коштів на придбання квартири було їй було надано матір`ю (що підтверджується роздруківкою про перерахунок коштів), а частину ОСОБА_1 позичила у громадянки ОСОБА_4 (що було оформлено відповідною письмовою розпискою). Тому даний факт спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, так як фактично придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , що свідчить про наявність підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 (п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України). Просить, визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, яка була придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи,а саме не прийняв до уваги розписку та роздруківки грошових переказів за кордону, внаслідок чого допущено порушення норм матеріального та процесуального права й ухвалено незаконне рішення. Апелянт вказує, що 21 листопада 2013 року ОСОБА_1 був укладений договір купівлі продажу майна, яке буде створено у майбутньому. Відповідно до даного договору ТОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» зобов`язувалося у майбутньому створити двокімнатну квартиру за проектною адресою АДРЕСА_2 . 21 листопада 2013 року вона здійснила оплату по вищевказаному договору в сумі 50 000 грн, також були здійснені ще оплати нею відповідно до договору: 29 листопада 2013 року-246 000грн; 30.01.2014 року -22 730,50 грн; 25.02.2015 року-7 881 грн та 9 400 грн. Стверджує, що кошти які вкладалися у квартиру належали їй, зокрема частина коштів на придбання квартири надала їй мати, а частину коштів вона позичила у ОСОБА_4 . Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі не врахував того факту, що придбання спірної квартири відбулося за її особисті кошти, що підтверджується розпискою про позичення коштів та роздруківками щодо передачі коштів її матір`ю.

14 грудня 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що в оскаржуваному рішенні суд достатньо мотивовано зазначив, з яких підстав він відхилив, як неналежні докази, розписку, датовану 20.11.2013 1, а.с.27, Т.2, а.с.21) та дві роздруківки про переказ коштів за 2009-2019 роки (Т,1, а.с.32-57, Т.2, а.с. 193-218), а тому така позиція органу правосуддя, навпаки, лише вказує на об`єктивність, повноту і всебічність розгляду справи. Крім того,рішенням суду підтверджено про отримання ОСОБА_1 грошей в позику за розпискою,датованою 20.11.2013, він особисто не знав та будь-якої згоди на укладення такого договору не надавав, що визнається позивачем і доводиться технічним записом судового процесу по справі у зв`язку з чим для нього цей договір немає жодних правових наслідків. Доцільно зауважити, що в договорі купівлі-продажу від 21.11.2013 (Т.1, а.с.28-31), відсутні будь-які відомості про те, що спірне майно придбане за особисті кошти позивача і позичені, передані матір`ю, чи буде її особистою приватною власністю, однак ОСОБА_1 не була позбавлена можливості вказати таку інформацію, що вона і не заперечувала в cуді. Важливо звернути увагу, що із пояснень ОСОБА_1 , наданих в судових засіданнях 09.09.2020, 12.02.2021, 29.07.2021 убачається, що спірна квартира була куплена у шлюбі та для потреб сім`ї, вказує що він вкладав у це майно особисту працю (приймав участь в його пошуку і виборі, капітальному ремонті (внаслідок чого останнє було перетворене у благоустроєне житло), персонально оформляв договір купівлі-продажу від 21.11.2013, обумовлений ним графік платежів, був присутнім при проведенні таких платежів, сам підписував акт прийому-передачі житла від 25.02.2015 (Т. 1, ах. 169), безпосередньо укладав усі договори стосовно обслуговування цього житла) і кошти (зокрема, за власні гроші здійснив платіж по квитанції від 25.02.2015 на суму 7881,00 грн. (Т.1, а.с.65, Т.2, а.с. 160), самостійно займався виготовленням повного пакету правовстановлюючих документів на дане житло (серед яких свідоцтво на право власності від 03.03.2015 (Т. 1, а.с.26), технічний паспорт від 26.02.2015 (Т.1, ах. 19-21), будинкова книга, з своїх фінансів провів оплату їх вартості). За таких обставин, покликання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_3 на те, що позивач здійснила платіж за квитанцією від 25.02.2015 на суму 7881,00 грн. (доплата за різницю між проектною і фактичною площею квартири), є нікчемним.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу. ОСОБА_2 заперечив доводи апеляційної скарги, рішення суду вважає законним та обґрунтованим. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав. Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спірної квартири особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду справи позивачем не надано доказів, які спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, оскільки не доведено належними та допустимими засобами доказування того факту, що квартиру АДРЕСА_3 було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 , що свідчить про необґрунтованість її позовних вимог.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2008 року (Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ) (том 1, а.с.93), який розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2019 року, що набрало законної сили 25 лютого 2019 року (том 1, а.с.67-68).

У зареєстрованому шлюбі у сторін є народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с.64).

21 листопада 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (надалі також «Договір від 21.11.2013 року»), відповідно до пункту 1 якого на умовах, встановлених цим договором, Продавець зобов`язується створити до 31 березня 2014 року та передати у власність Покупця в строк до 30 червня 2014 року, а Покупець зобов`язується оплатити і прийняти квартиру, що буде створена у майбутньому і розташована в будинку за будівельним номером АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 10.2 Договору від 21.11.2013 року договірна вартість квартири на 64,39 метрів квадратних загальної площі житла в цінах та на умовах, що діяли на момент укладення цього Договору, складає 318 730,50 грн та не підлягає зміні в односторонньому порядку, крім випадків, передбачених в п. 11.2 цього договору.

Порядок і умови розрахунків та платежів за Договором від 21.11.2013 року було врегульовано його сторонами відповідно до пунктів 11.1 та 11.2 даного договору.

Так, Покупець вносить грошові кошти в сумі 318 730,50 грн, в готівковій чи безготівковій формі на рахунок Продавця у відповідності до взаємопогодженого графіку:

- 50000,00 грн. до 21.11.2013 р.

- 246000,00 грн. до 30.11.2013 р.

- 22730,50 грн. до 05.02.2014 р.

Відповідно до наявних в матеріалах справи квитанцій (а.с.60-64) договірну вартість квартири було оплачено на рахунок Продавця в повному обсязі.

Відповідно до листа ТОВ «ЖЕБВП «МЖК Експрес-24» №53/19 від 07 травня 2019 року (том 1, а.с.168) оплата по договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому від 21.11.2013 року була здійснена в повному обсязі: 21.11.2013 року було сплачено 50000,00 грн.; 29.11.2013 року було сплачено 246000,00 грн.; 30.01.2014 року 22730,50 грн.

03 березня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру двохкімнатну за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.18).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.02.2019 року (том 1, а.с.58-59) ОСОБА_1 є власником квартири двохкімнатної загальною площею 65,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю вказану двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на думку позивачки придбана за її власні кошти, не спростовує віднесення даного майна до особистої приватної власності одного з подружжя , оскільки її придбано на час перебування у шлюбі з Відповідачем.

Спростовуючи презумпцію спільності сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_3 , та обґрунтовуючи заявлений позов, Позивач ОСОБА_1 покликається на те, що вказану квартиру було придбано нею, хоч і в період шлюбу, але за її особисті кошти, зокрема, з таких джерел:

- кошти, отримані нею в якості переказів від своєї матері ОСОБА_6 , яка протягом тривалого періоду час проживає та працює в республіці Греція, і систематично перераховувала кошти на ім`я ОСОБА_1 ;

- кошти в розмірі 15 000,00 Євро, отримані нею в якості позики за розпискою від 20.11.2013 року.

Крім того, фактом, який підтверджує право особистої приватної власності, на думку Позивача, є те, що у договорі купівлі-продажу від 21.11.2013 року та у квитанціях про оплату спірної квартири зазначено платником саме її, ОСОБА_1 .

Також позивачкою не подано доказів того, що саме за вищевказані особисті кошти позивачкою придбано спірну квартиру.

В матеріалах справи містяться надані Позивачем разом з позовною заявою роздруківки грецькою мовою (том 1, а.с.32-42, 52-54; том 2, а.с.193-195, 199-209) та їх переклад з грецької мови на українську мову (том 1, а.с.43-51, 55-57; том 2, а.с.196-198, 210-218), зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з міста Колонос на ім`я ОСОБА_8 вносилися для переказу кошти у валюті Євро за період з 12.04.2014 по 05.02.2019 р., та кошти без зазначення у роздруківці валюти у період з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року.

Долучені Позивачем роздруківки про перерахунок їй коштів за період після придбання спірної квартири (за період з 12.04.2014 по 05.02.2019 р.) не є належними доказами на підтвердження підставності позовних вимог в даній цивільній справі, оскільки не стосуються предмету доказування.

Так, зі змісту роздруківок за період з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року, виданих ТОВ «Ворлбрідж» (тип платежів: вихідні) вбачається, що за вказаний період було передано коштів у загальній сумі 15 028,91 одиниць.

В оригіналі роздруківки про перекази з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року (грецькою мовою) не вказано грошової одиниці, в якій виражалися зазначені в ній кошти.

Сам по собі факт передання коштів, який відображено у роздруківці за період з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року, виданих ТОВ «Ворлбрідж», не містить будь-якої доказової інформації щодо того, що саме ці відображені в роздруківці кошти у сумі 15 028,91 одиниць (зі слів Позивача євро) були витрачені Позивачем саме на придбання спірної квартири.

Будь-яких відомостей про те, що вказані грошові кошти передаються ОСОБА_8 на придбання квартири вищевказаний документ не містить.

Відтак, надана Позивачем роздруківка про перекази коштів з 01.12.2009 року по 15.05.2014 року, видана ТОВ «Ворлбрідж» (оригінал та переклад), не є підтвердження того факту, що зазначені у ній грошові кошти витрачено ОСОБА_1 для придбання спірної квартири.

Позивачем також надано суду довідки АКБ «Приватбанк» від 24.06.2021 року (том 2, а.с.180-192) на підтвердження фактичного отримання нею коштів, які передавалися з Греції її матір`ю.

Зокрема, аналогічно як і попередньо, відображені у Довідці від 24.06.2021 року відомості про отримання коштів за період з 07.10.2015 року по 30.12.2020 року (том 2 а.с.180-184) не стосуються предмету доказування, оскільки охоплюють інший період, аніж той, який є предметом дослідження в даній справі.

Згідно ж довідки від 24.06.2021 року (том 2, а.с.185-192) всього було отримано 4 288,95 доларів США та 1 940,00 євро.

Будь-яких відомостей про те, що вказані грошові перекази отримувалися та спрямовувалися ОСОБА_8 на придбання квартири вищевказаний документ не містить.

На підтвердження факту віднесення спірної квартири до особистої власності ОСОБА_1 , позивачем також надано суду Розписку від 20.11.2013 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи (том 2, а.с.21).

Згідно пояснень позивача, саме з метою купівлі квартири нею було отримано в позику від громадянки ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 15 000,00 євро, які і спрямовано на оплату спірної квартири.

Відповідно до змісту даної розписки, ОСОБА_8 надала цю розписку ОСОБА_4 , в тому, що вона отримала від ОСОБА_4 у борг гроші в сумі 15 000 євро. Позика є безвідсотковою, обов`язувалася повернути позику в термін до 01.01.2021 року.

Відповідно до змісті розписки від 20.11.2013 року не зафіксовано мету отримання ОСОБА_1 позики, а саме для придбання квартири, як і не зазначено інших відомостей, які б дозволили встановити цільове призначення даної позики саме як на придбання квартири та згоди відповідача на позику зазначених коштів.

В ході розгляду справи судом також встановлено, що згідно трудової книжки ОСОБА_1 , копія якої міститься в матеріалах справи (том 2, а.с. 137-138), з 13.07.2012 року по 16.06.2017 рік працювала на посаді провізора за трудовим договором з ФОП ОСОБА_9 .

З 2006 по 2011 рік ОСОБА_8 навчалася в Івано-Франківському національному медичному університеті за рахунок коштів фізичних та юридичних осіб. З 28.11.2011 року була зарахована в інтернатуру (том 2, а.с.150).

Згідно відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (довідка форми ОК-7 (том 2, а.с.155-158) доходи ОСОБА_1 становили за період, зокрема:

2012 рік з липня місяця 650,00 грн., з серпня по грудень від 1113,00 грн. по 1145,00 грн.

2013 рік по 1160,00 грн. з січня по листопад, грудень 1230,00 грн.

2014 рік з січня по березень 1230,00 грн., з квітня по липень від 1201,94 грн. по 1233,18 грн., серпень 994,50 грн., з вересня по грудень 1218,00 грн.

Відповідачем ОСОБА_2 надано суду копії документів про його доходи та грошове забезпечення на посаді працівника військової прокуратури у період з 25.07.2007 року по 31.12.2011 року (том 1, а.с.94-102) в розмірі 311 296,17 грн, з січня по липень 2012 року в розмірі 41 231,18 грн, виплата у зв`язку із звільненням 14.08.2012 року в сумі 52 544,03 грн, з 15.08.2012 року по 01.07.2014 року заробіток ОСОБА_2 становив 180 863,62 грн; на ім`я ОСОБА_2 були наявні відкриті депозитні рахунки на суми 30 000,00 доларів США (то 1, а.с.103), 26 000,00 доларів США (том 1, а.с.104).

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись у суд з позовом ОСОБА_1 просить визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_1 вказуючи, що дана квартира придбана за власні кошти, частину яких було надано їй її матір`ю (що підтверджується роздруківкою про перерахунок коштів), а частину ОСОБА_1 позичила у громадянки ОСОБА_4 (що було оформлено відповідною письмовою розпискою). Тому даний факт на її думку спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя на дану квартиру, яку фактично було придбано в шлюбі, оскільки на її придбання було витрачено особисті кошти ОСОБА_1 , що свідчить про наявність підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 (п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України).

Частиною 4 ст. 55 СК України визначено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира була набута в результаті відповідних правочинів, купівлі-продажу. Зокрема дану спірну квартиру було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі і за кошти, які були наявні у розпорядженні їх сім`ї. Щодо презумпції права спільної сумісної власності на спірну квартиру позивачкою не спростовано.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, розглянуто позовну заяву у відповідності до норм матеріального права, прийнято обґрунтоване рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для справи, тому підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не встановлено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 ОСОБА_3 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено10 лютого 2022 року.

Судді: В.Д. Фединяк

І.О.Максюта

Л.В.Василишин