Справа № 346/3552/20
Провадження № 2/347/41/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Драч Д.С.,

за участі секретаря Борисової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів в загального позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.06.2006 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір про спільну діяльність (далі за текстом - «Договір»), доповненням до Договору від 06.03.2009 року були внесені зміни. За цим Договором Позивач та Відповідач домовилися спільними зусиллями збудувати об`єкти будівництва: будинок загальною площею 364,25 м2, баню загальною площею 164,52 м2, рецепцію загальною площею 63,1 м2, будинок (охорона) загальною площею 40,0 м2, альтанку загальною площею 42,8 м2, басейн 10 м. х 4 м. Внесок Позивача становить 65% від загального внеску, а Відповідача - 35%, який здійснювався шляхом передачі майна у користування (земельних ділянок зі зміною їх цільового призначення) та внесення грошових коштів на будівництво.

На виконання умов Договору сторони здійснювали внески у спільну діяльність. Позивач внесла земельну ділянку площею 0,3430 га, а Відповідач - земельну ділянку площею 0,2546 га, а також сторони здійснювали грошові внески, а саме - позивач фактично внесла 275 164 доларів США, тобто більше на 6 111 доларів США за необхідний внесок у частці 65%, а Відповідач фактично вніс 138 763 доларів США, менше на 6 111 дол. США за необхідний внесок у частці 35%.

У березні 2009 року Позивач і Відповідач підписали план робіт на 2009 рік по об`єкту Шешори Івано-Франківської області, відповідно до якого погоджено «введення в експлуатацію об`єктів на ділянці Уграка та оформлення права власності на об 'єкти в частках Уграк - 35 % і Павлова - 65 %».

26.02.2010 року Позивач і Відповідач підписали план робіт на 2010 рік по об`єкту Шешори Івано-Франківської області, відповідно до якого погоджено «введення в експлуатацію об 'єктів на ділянці Уграка та оформлення права власності на об 'єкти в частках належним чином: Уграк - 35 % і Павлова - 65 %»

Проте Відповідач зареєстрував право власності на житловий будинок площею 325,8 кв.м., літню кухню площею 36,4 кв.м., сарай площею 40 кв.м., огорожу та вимощення виключно на себе (як єдиного власника), окрім того, з 2013 року Відповідач одноособово використовує зазначений в Договорі об`єкт нерухомості як туристичний (готельний) комплекс - Садиба «Шешори Кантрі Клуб», отримує доходи від його використання.

В 2016 році Позивач звернулася до Відповідача та Виконавчого комітету Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про скасування рішення Шешорівської сільської ради, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на 65/100 частки житлових будинків, виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно, скасування реєстрації земельної ділянки.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16.12.2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.06.2020 року у справі № 347/2293/16, позов задоволено частково, скасовано рішення виконавчого комітету Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про передачу у власність ОСОБА_2 житлового будинку; скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Шешорівської сільської ради на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення на житловий будинок А загальною площею 325,8 кв.м, літню кухню Б, сарай В., огорожу № 1-3, вимощення І, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

3 метою врегулювання спору 26.06.2020 року Позивач звернулася до Відповідача із листом, в якому вимагала виконати умови Договору та зареєструвати право власності на об`єкти нерухомості у частках, відповідно до умов Договору, однак, до цього часу відповіді на вказаний лист Відповідач не надав, добровільно умови укладеного Договору не виконує.

04.08.2020 р. Позивач звернулася із листом до голови Шешорівської сільської ради стосовно державної реєстрації права власності на частку у спірному комплексі, але станом на день подачі позову відповідь на лист не отримано.

Позивач вважає, що Відповідач істотно порушив умови Договору, відтак Договір має бути розірваний, а Відповідач зобов`язаний повернути внесені на його користь (у спільну діяльність) Позивачем кошти.

У своєму відзиві відповідач вважає, що позивачем не доведено порушення ним умов Договору від 03.06.2006 року, з позовом не згідний та просить відмовити в його задоволенні, мотивуючи тим, що 03.06.2006 року сторони уклали договір про спільну діяльність, згідно якого домовились спільними зусиллями збудувати об`єкти будівництва та приймати участь у витратах на управління, утримання і зберігання спільного майна. Відповідно до Договору вклад позивача становить 65%, а відповідача - 35% від загального внеску, який здійснювався шляхом передачі майна у користування (земельних ділянок зі зміною їх цільового призначення) та внесення грошових коштів на будівництво. На виконання умов Договору сторони здійснювали внески у спільну діяльність: позивач внесла земельну ділянку площею 0,3430, а Відповідач - земельну ділянку площею 0,2546 га. Умови Договору щодо будівництва об`єктів нерухомості сторонами виконані та об`єкти введені в експлуатацію.

Однак, згодом між сторонами виникли непорозуміння, в результаті чого вони звернулись з відповідними позовними заявами до Косівського районного суду, де згодом в судовому засіданні було встановлено, що нa задоволення заяви позивача ОСОБА_4 виконавчим комітетом Шешорівської сільської ради видано рішення від 06.05.2011 року про оформлення права власності на будинок котеджного типу, побудованого в 2010 році в АДРЕСА_2 ), та на підставі вказаного рішення ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24.05.2011 року, за яким остання є власником будинку котеджного типу, який складається з приміщень: будинок відпочинку, А, загальна площа 117,7 кв. м, альтанка Б, басейн В.

Також на задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 виконавчим комітетом Шешорівської сільської ради видано рішення від 09.02.2009 року про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 , видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.06.2010 року, за яким останній є власником житлового будинку, який складається з: житлового будиноку А, загальною площею 325,8 кв. м, житловою площею і 107,0 кв. м, літньої кухні Б, сараю В, огорожі № 1-3, вимощення І.

Судом встановлено, що із врахуванням того, що сторони в справі в порушення умов укладеного між ними ж Договору про сумісну діяльність, оформили право власності на побудовані об`єкти нерухомості, зокрема, в цілому на ОСОБА_2 , без врахування 65% частки ОСОБА_4 в спільній частковій власності, та в цілому на ОСОБА_4 , без врахування 35% частки ОСОБА_2 , в спільній частковій власності на вказаний об`єкт, що є підставою для скасування оспорюваних сторонами, як рішень Шешорівської сільської ради, так і свідоцтв про право власності виданих ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Рішенням Косівського районного суду від 16.12.2019 року залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.06.2020 року у справі №347/2293/16 позов задоволено частково, скасовано рішення виконавчого комітету Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області №12-23/2009 від 09.02.2009 року про передачу у власність ОСОБА_2 житлового будинку в АДРЕСА_1 . Скасовано свідоцтво серія НОМЕР_1 від 25.06.2010 року про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Шешорівської сільської ради 25.06.2010 року на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення від 09.02.2009 року № 12-23/2009, на житловий будинок А, загальною площею 325,8 кв.м літню кухню Б, сарай В, огорожу № 1-3, вимощення І, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення №11-4/2011 сесії Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 06.05.2011р. про оформлення права власності на будинок котеджного типу побудованого в 2010р. в АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане виконавчим комітетом Шешорівської сільської ради 24.05.2011р. на ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення сесії Шешорівської сільської ради Косівського району від 06.05.2011р. на будинок котеджного типу А, загальною площею 117,7 кв.м., альтанку Б, басейн В , що в АДРЕСА_2 .

Отже, Косівським районним судом в справі № 347/2293/16 встановлені обставини стосовно порушення позивачем та відповідачем умов Договору про спільну діяльність.

Позивач просить розірвати договір про спільну діяльність від 03.06.2006 року та повернути Позивачу кошти сплачені за Договором з двох підстав: Відповідач істотно порушив умови договору про спільну діяльність, зареєструвавши право власності на житловий будинок, літню кухню, сарай, огорожу та вимощення виключно на себе (як єдиного власника). Відповідач з 2013 року одноособово використовує зазначений в Договорі об`єкт нерухомості як (готельний) комплекс - Садиба «Шешори Кантрі Клуб», отримує доходи від його використання.

Натомість, позивач зареєструвала право власності на будинок котеджного типу, альтанку, басейн виключно на себе (як єдиного власника), чим теж порушила умови Договору, фактично позбавивши відповідача того на що він розраховував під час укладення спірного Договору.

Тому твердження Позивача, що Відповідач істотно порушив умови Договору, а відтак Договір має бути розірваний, і що Відповідач зобов`язаний повернути внесені на його користь (у спільну діяльність) Позивачем кошти, не відповідають дійсним обставинам справи, так як договір про спільну діяльність порушено обома сторонами, що знайшло своє підтвердження в справі № 347/2293/16. Істотне порушення умов договору про спільну діяльність тільки зі сторони Відповідача не доведено.

Щодо іншої підстави, а саме - одноособове використання Відповідачем зазначеного в договорі об`єкту нерухомості, як туристичний (готельний) комплекс - Садиба «Шешори Кантрі Клуб», відповідач стверджує, що з 2006 по 2009 років Позивачем та Відповідачем здійснювалось спільне фінансування об`єктів нерухомості відповідно до умов Договору від 03.06.2006 року, однак, з 01.01.2010 року позивач повністю припинила фінансування спільного об`єкта, незважаючи на те, що об`єкти потребували значних вкладень. Тому з початку 2010 року і по сьогоднішній день всі витрати по завершенню будівництва, утриманню, обслуговуванню, ремонту та охороні об`єкту здійснюються виключно Відповідачем.

Згідно п.7.1. Договору кожна сторона зобов`язана у відповідності до своєї частки брати участь у витратах на управління, утримання і збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами по зобов`язаннях, пов`язаних із спільним майном.

Відповідно до п.7.4. Договору по кожному об`єкту Сторонами визначається сторона, відповідальна за експлуатацію, обслуговування, ремонт відповідного устаткування та комунікацій.

Однак Позивач зазначені умови договору не виконала, чим істотно порушила умови договору, а саме розділ 7 Договору.

За період з 2010 року по 2012 рік Відповідачем витрачено 35 380 доларів США, що підтверджується чеками та квитанціями, які надсилались Позивачу. Протягом 2013 року вкладено у будівельні роботи кошти в сумі 64 290 доларів США, в 2014 року - 17 287 доларів США, протягом 2015 - 2016 років - 7025 доларів США. Дані кошти витрачені на оздоблювальні матеріали та роботи, внутрішні роботи та матеріали, огорожу, придбання сантехніки, водопостачання, сантехнічні та електромонтажні роботи, транспортні витрати, охорону, оплату комунальних витрат, облаштування двох стоянок для автомобілів і інше.

Згідно генерального плану забудови, що був узгоджений між сторонами в 2006-2007 роках, на території двох земельних ділянок протягом 2013-2014 років побудовано тенісний корт, проведено профілювання території, облаштовано 380 м. пішохідних доріжок та дренажних систем. Також відповідачем було проведено заміну та ремонт покрівлі на об`єктах по причині придбання неякісних покрівельних матеріалів, які куплені разом з Позивачем.

Оскільки Позивач всупереч умовам Договору (розділ 7 Договору) перестала проявляти інтерес до спільного майна, не брала участь у витратах на його утримання, а коштів Відповідача не вистачало на його утримання, обслуговування, ремонт та охорону, тому Відповідач змушений був використовувати об`єкти будівництва, але не у своїй підприємницькій діяльності щоб отримувати доходи, а саме на утримання їх спільного майна і недопущення його псування та знищення.

Відповідач вважає, що оскільки судами скасовані рішення про передачу у власність ОСОБА_2 житлового будинку в АДРЕСА_1 , рішення про оформлення права власності за ОСОБА_4 на будинок котеджного типу, АДРЕСА_2 , скасовані свідоцтва про право власності Позивача та Відповідача, таким чином об`єкти будівництва залишилися у спільній частковій власності сторін, тобто сторони повернулись в попереднє положення, тому незважаючи на спірні моменти, Відповідач продовжував виконувати умови договору, вкладати кошти в добудову та ремонт спільного майна, брати участь у витратах на управління, утримання і збереження спільного майна і не тільки в межах своєї частки, але і всього спільного майна, таким чином не порушивши прийнятих зобов`язань, усуваючи наслідки псування, здійснював покращення спільного майна.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.05.2021 року дану цивільну справу передано на розгляд до Косівського районного суду Івано-Франківської області за підсудністю.

07.06.2021 року до Косівського районного суду Івано-Франківської області надійшли матеріали цієї цивільної справи, які автоматизованою системою документообігу суду визначені судді Драч Д.С. для здійснення судового провадження, які прийняті до провадження ухвалою судді від 09.06.2021 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що у 2004 році вона познайомилась із ОСОБА_2 . У 2006 році між нею та Відповідачем було укладено Договір про спільну діяльність, який вона особисто підписувала. Її донька на підставі довіреності від її імені вела всі справи, пов`язані із цим Договором. Вона здійснювала фінансування забудови за свої кошти до 2010 року у доларах США. ОСОБА_2 сам приїздив та забирав кошти у її доньки, про що писав відповідні розписки. Про прораба, який займався будівництвом, їй нічого не відомо. Потім вона дізналася, що ОСОБА_2 зареєстрував все майно на себе, про що її не повідомив, тому вона й припинила фінансування будівництва та витрат по його утриманню.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що вона сама вела від імені позивача справу щодо укладеного між сторонами Договору щодо будівництва чотирьох котеджів, альтанки, басейну, огорожі. Всі питання виконання Договору регулювалися відповідними протоколами. 30.12.2008 року було побудовано основний котедж, два додаткових котеджа, літня кухня, будинок охорони. Фактично - 550 кв.м. Згідно планів робіт на 2009 рік було передбачено оформлення побудованого майна відповідно до фінансових внесків сторін у співвідношенні 65% - за ОСОБА_4 і 35% - за ОСОБА_2 , але останній не до фінансував 35% свого вкладу у будівництво та оформив все майно на себе - 402 кв.м. забудов - без погодження із ОСОБА_4 . Сільський голова ОСОБА_8 повідомив їй, що ОСОБА_2 приховав факт наявності договору про спільну діяльність. Котедж, баня, колиба, басейн - 150 кв.м. було оформлено у подальшому на ОСОБА_4 , що складає 21% від будівництва та еквівалентно 57000 доларів США. При цьому за умовами Договору сторони домовились про будівництво комплексу, який буде спільною частковою власністю сторін у відсотковому співвідношенні їх внесків у будівництво. Згідно додатку до Договору сторони домовились про будівництво ще одного котеджу. Павлова була вимушена оформити на себе котедж-баню, зверталась до Уграка близько десяти разів щодо здійснення належного оформлення їх права власності, на що отримала від ОСОБА_2 образливу відповідь із посиланням на власні проблеми. Павлова зверталась до Уграка із листами щодо врегулювання порядку користування комплексом, але ОСОБА_2 з 2013 року одноосібно користується майном і надавав послуги для відпочинку у комплексі. В судовому порядку намагалися виділити частку в натурі, було запропоновано вісім варіантів, але ОСОБА_2 жоден із них не влаштував і суд скасував право власності на спірне майно обох сторін. З метою досягнення домовленостей була проведена експертиза вартості та відсоткового співвідношення часток сторін у будівництві. Відповідач порушив умови Договору про поділ доходу між сторонами у відсотковому співвідношенні 65% на 35% відповідно внесків, а також про погодження між сторонами усіх будівельних робіт. Все фінансування велося у доларах і вказувався еквівалент у гривнях, що фіксувалося у протоколах і розписках. За умовами договору сторони мають право залучати інших осіб для виконання робіт, але за них відповідальність несе відповідна сторона. Коли експерт «Люкс» приїжджала у комплекс - повідомила ОСОБА_4 , що у котеджі-бані проживало близько двадцяти осіб. Отже ОСОБА_2 приховував від ОСОБА_4 отримання доходу від комплексу, що підтверджується також відгуками в Інтернеті відпочиваючих, таксист повідомив, що комплекс здається; адвокат Дідурик офіційно замовила номер у котеджі, чим також підтверджується факт здачі комплексу в оренду. Сподівались на порядність Уграка та листувалися із ним до 2016 року.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що у 2006 році між сторонами було укладено договір про спільну діяльність, що передбачав сумісне будівництво комплексу для рекреації і відпочинку, вклад у будівництво їх земельних ділянок у користування та коштів, обов`язок будівельних робіт поклали на ОСОБА_2 275164 долари США внесла позивач, що складає 65% від усієї суми будівництва. У Договорі було зазначено еквівалент у гривні, а фактично позивачем на будівництво здійснювалось фінансування у доларах США, що підтверджується відповідними розписками і протоколами (первинними документами) та рішенням суду щодо вирішення спору між сторонами про право власності на спірне майно. У 2010 році сталося грубе порушення умов Договору зі сторони відповідача, який зареєстрував за собою найбільший об`єкт нерухомості (78%), а ОСОБА_4 залишилось лише 22% забудов, що не відповідало відсотковому співвідношенню внеску сторін Договору. 16.12.2019 року судом було скасовано свідоцтва про право власності сторін і це рішення наразі в силі. Право власності на спірне майно не зареєстровано за жодною особою. Між сторонами не було досягнуто згоди на оформлення права власності на об`єкти нерухомості у співвідношенні 65% за позивачем і 35% за відповідачем, як передбачено Договором та в судовому порядку цей спір не вирішився (суд відмовив у виділенні частки по умовам Договору). З 2010 року до цього часу відповідач одноосібно володіє всім майном, здає туристам і отримує за це кошти. Так, ОСОБА_4 самостійно забронювала у спільному котеджі номер, що підтверджує факт порушення Уграком умов Договору. Отже, ОСОБА_4 внесла кошти і не отримала нічого, а відповідач незаконно володіє і користується спільним майном сторін, що суперечить умовам Договору. Посилання відповідача на те, що позивач не до фінансувала будівництво об`єкта - безпідставні, оскільки фінансування здійснювалось відповідно умов Договору, а у разі виникнення потреби у подальших витратах на об`єкт - слід було у договірному порядку вирішувати ці питання, натомість відповідач здійснював подальші будівельні роботи на об`єкті на власний розсуд, тому він не може претендувати на відшкодування цих витрат. ОСОБА_4 здійснювала сплату земельного податку за свою земельну ділянку, де розташований спірний об`єкт. Відсутні докази щодо використання будівельних матеріалів для потреб будівництва саме спірних об`єктів (немає кошторисів на будівництво). Щодо застосування строку позовної давності заперечує, посилаючись на обставини, викладені у раніше поданій до суду заяві, стверджуючи, що строк позовної давності неодноразово переривався і застосуванню не підлягає. Так, у 2016 році подано першу позовну заяву, у подальшому відповідач вчиняв дії щодо визнання порушень в межах інших судових справ. У позові про визнання права власності за позивачем відмовлено і після перегляду відповідних рішень Верховним Судом загальний трирічний строк позовної давності не пропущено.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що у 2006 році він придбав в с.Шешори земельну ділянку та між ним і ОСОБА_4 було укладено Договір про спільну діяльність. До 2009 року ОСОБА_2 та прораб будували комплекс для відпочинку та подали документацію про введення його в експлуатацію. Під час цієї процедури було погоджено документація про введення в експлуатацію об`єктів, розташованих на земельній ділянці ОСОБА_2 , а документація про введення в експлуатацію об`єктів, розташованих на земельній ділянці ОСОБА_4 була повернута без погодження, оскільки там знаходився об`єкт пансіонату і до документації на нього інші вимоги закону. Оформив право власності на всі об`єкти, оскільки земельна ділянка, на якій вони розташовані, належить йому. Оформленням документації займався прораб ОСОБА_9 , а не ОСОБА_2 . У 2011 році ОСОБА_4 оформила на себе право власності на весь об`єкт, розташований на її земельній ділянці, без урахування часток сторін, передбачених у Договорі про спільну діяльність. Всі розрахунки здійснювалися у гривні, що підтверджував також прораб ОСОБА_9 , будівництво здійснювалось в господарський спосіб, щоб максимально його здешевити. З 2011 року по 2016 рік ОСОБА_4 перестала проявляти цікавість до об`єкта. Умови Договору виконано - об`єкт збудовано та введено в експлуатацію. ОСОБА_4 не виконувала умови п.7.1. Договору щодо участі у ремонті та утриманні майна. Про введення об`єкта в експлуатацію ОСОБА_4 знала (почали цей процес наприкінці 2009 року, а повідомили ОСОБА_4 у лютому 2010 року). Об`єкти нерухомості ОСОБА_4 ним не використовувались, не здавались туристам, а знаходились на його земельній ділянці. Станом на 2010 рік - це були лише «коробки», а у подальшому він здійснював все оздоблення будівель. На генеральному плані населеного пункту зазначено тенісний корт, його будівництво було погоджено сторонами, а не самовільно побудовано ОСОБА_2 . Наразі експлуатує наявний на його земельній ділянці котедж для розміщення біженців. Наразі розділ І Договору виконаний повністю - комплекс побудували і здали в експлуатацію. Майно в судовому порядку не було поділено між сторонами, адже експертизи мали висновки із різними частками внесків сторін та не відповідали одна одній. Він ніс витрати на утримання всього комплексу близько дванадцяти років, а ОСОБА_4 не виконувала свій обов`язок по утриманню об`єкта. Павлова могла також оформити на себе право власності на спірні об`єкти, розташовані на її земельній ділянці, з урахуванням його частки за умовами Договору, але здійснила оформлення повністю на себе. Отже в цій частині існує порушення домовленостей з обох сторін, що не є істотним порушенням, як підставою для розірвання, вже виконаного Договору.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала повністю та пояснила, що умова договору щодо будівництва комплексу виконана і законних підстав для розірвання спірного Договору немає. Щодо відшкодування коштів стверджує, що кошти вносились у гривнях в еквіваленті до долара США, тому не можна ставити питання про стягнення коштів у доларах США. Наразі на земельній ділянці, належній ОСОБА_4 , наявні об`єкти нерухомості, побудовані за спільні кошти сторін. Щодо внеску у виді земельних ділянок - сторони не укладали відповідного нотаріально-посвідченого договору про цей внесок, що вимагається чинним законодавством. Стороною позивача обрано неналежний спосіб захисту, оскільки судом скасовано свідоцтва про право власності на спірні об`єкти нерухомості і сторони повернулися до попереднього становища, об`єкти нерухомості ні за ким не зареєстровані, тому їм слід вирішити питання розподілу об`єктів нерухомості за умовами Договору або про виконання його умов, а не розривати Договір, який фактично виконано, адже стороною позивача також було порушено умови п.7.1. Договору щодо участі у витратах на утримання комплексу і відповідач сам ніс ці витрати, що також має бути враховано.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено Договір про спільну діяльність 03.06.2006 року (Т.1, а.с.38-41), за умовами якого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зобов`язалися шляхом об`єднання своїх зусиль, грошових коштів, грошових коштів, земельних ділянок діяти спільно без створення юридичної особи для досягнення спільної господарської мети - створення, будівництво та введення в експлуатацію будівель та комунікацій («об`єкт будівництва»), а саме: котедж 1 (будинок) загальною площею 364,25 м.кв., котедж 2 (баня) загальною площею 164,52 м.кв., котедж 3 (рецепція) загальною площею 63,1 м.кв., котедж 4 (альтанка) загальною площею 42,8 м.кв., котедж 5 (охорона) загальною площею 40 м.кв.; басейн 10 м х 4 м на земельних ділянках загальною площею 0,5976 га в с.Шешори Косівського району Івано-Франківської області, належних сторонам, з метою здійснення ними права спільної часткової власності (Розділ 1 Договору, Т.1 а.с.38). Внески та частки сторін складають: ОСОБА_4 - земельна ділянка 0,3430 га, кадастровий номер 64 в с.Шешори, грошові кошти в сумі 360956,83 грн., що еквівалентно 71476,60 доларів США, що складає 65% загальної часткової власності на об`єкт будівництва; ОСОБА_2 - земельна ділянка 0,2546 га, кадастровий номер 63 в с.Шешори, грошові кошти в сумі 194361,37 грн., що еквівалентно 38487,40 доларів США, що складає 35% загальної часткової власності на об`єкт будівництва. У цьому ж відсотковому співвідношенні між сторонами здійснюється прибуток за результатом використання об`єкта чи у випадку його продажу (Розділ 2 Договору, Т.1 а.с.38-39). У подальшому сторони додатково вкладали у будівництво кошти у відсотковому співвідношенні частки ОСОБА_4 65% і ОСОБА_2 35% у спільній частковій власності на об`єкт будівництва (Т.1, а.с.45,46, 47).

Пунктом 5.4. Договору (Т.1, а.с.39) погоджено, що кожна із сторін має право залучати для виконання своїх обов`язків до Договору третіх осіб, за дії яких несе повну відповідальність перед іншою стороною.

Так, ОСОБА_2 був залучений до будівництва об`єкта та введення його в експлуатацію прораб ОСОБА_10 , а у подальшому ОСОБА_2 здійснив реєстрацію права власності на себе на частину об`єкта будівництва, що знаходився на належній йому земельній ділянці, не у відсотковому співвідношенні часток сторін відповідно до умов Договору, що у подальшому стало причиною скасування в судовому порядку відповідних свідоцтв про право власності сторін та слугувало підставою для подання цього позову про розірвання договору. В той же час, ОСОБА_4 також зареєструвала за собою право власності на частину об`єкта будівництва, що знаходився на належній їй земельній ділянці, не у відсотковому співвідношенні часток сторін відповідно до умов Договору, допустивши подібне із ОСОБА_2 порушення умов Договору.

Натомість, за змістом Розділу 7 Договору (Т.1, а.с.40) кожна із сторін зобов`язана у відповідності до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, але позивачем зазначене зобов`язання також було порушено. В той же час, суд зауважує, що цим же розділом передбачено, що у такому ж порядку здійснюється розподіл прибутків між сторонами від використання майна. Але відповідач, отримуючи прибутки від використання майна, без погодження із іншою стороною Договору використовував їх на власний розсуд - як він стверджує - на утримання та ремонт спільного із позивачем об`єкта будівництва, що свідчить про наявність порушення умов Договору і з боку ОСОБА_2 .

Рішенням Косівського районного суду від 16.12.2019 року у справі №347/2293/16, яке набрало законної сили, було скасовано рішення виконавчого комітету Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області № 12-23/2009 від 09.02.2009 року про передачу у власність ОСОБА_2 житлового будинку в АДРЕСА_1 та скасовано свідоцтво НОМЕР_1 від 25.06.2010 р. про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Шешорівської сільської ради 25.06.2010 року на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення від 09.02.2009 року № 12-23/2009, на житловий будинок А, загальною площею 325,8 кв.м, літню кухню Б, сарай В., огорожу № 1-3, вимощення І, що розташовані за вказаною адресою; скасовано рішення №11-4/2011 Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 06.05.2011 р. про оформлення права власності на будинок котеджного типу, побудований в 2010 р. в АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 ) за ОСОБА_4 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Шешорівської сільської ради 24.05.2011 р. на ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення сесії Шешорівської сільської ради Косівського району від 06.05.2011 р. на будинок котеджного типу А, загальною площею 117,7 кв.м., альтанку Б, басейн В, що в АДРЕСА_2 (Том 1, а.с.78).

Отже, об`єкт будівництва, обумовлений сторонами у Договорі вже існує і сторонам залишилося зареєструвати за собою право їх спільної часткової власності на нього згідно умов Договору.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації ? з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації ? з моменту такої реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності така особа, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва (стаття 331 ЦК).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об`єкти нерухомого майна, нерозривно пов`язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року №3038-VI (далі-Закон).

Відповідно до норм вказаного Закону, обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

За змістом ч.2 та ч.3 ст. 331 ЦК України: право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Для державної реєстрації права власності на новозбудовані об`єкти нерухомості, сторони повинні подати документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, а також письмову заяву або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Якщо частка співвласника у спільній власності визначена, то такий співвласник має право подати, як самостійно заяву про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, так і спільно з іншими співвласниками заяву про державну реєстрацію прав щодо спільної власності.

У випадку, коли співвласником подається заява про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, державна реєстрація прав проводиться виключно щодо відповідної частки, тобто запис до Державного реєстру прав вноситься щодо частки у праві спільної часткової власності. При цьому така державна реєстрація прав може бути проведена і з відкриттям розділу Державного реєстру прав на об`єкт нерухомого майна, що перебуває у спільній власності. В подальшому, при проведенні державної реєстрації прав за заявами інших співвласників такого об`єкта нерухомого майна, новий розділ Державного реєстру прав не відкривається, а до існуючого розділу вносяться записи щодо інших часток у праві спільної часткової власності.

В іншому випадку, коли заява про державну реєстрації прав подається щодо спільної власності в цілому, така державна реєстрація прав може бути проведена як за заявою, поданою усіма співвласниками, тобто з заповненням додатку встановленої форми, так і за заявою, поданою уповноваженою особою таких співвласників (у тому числі такою уповноваженою особою може бути один із співвласників).

Таким чином сторони на виконання умов укладеного між ними Договору про сумісну діяльність від 03.06.2006 року, умови якого вони визнають та не заперечують, вправі звернутись до органу місцевого самоврядування для прийняття відповідного рішення та оформлення права власності на належні їм частки об`єкта будівництва.

Підстав же для розірвання спірного Договору суд не вбачає, зважаючи на нижче наведене.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд наголошує, що згідно зі ст. 55 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод, відповідно до практики Європейського Суду, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), правовий захист порушених прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, повинен бути ефективним.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним».

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 629 ЦК України вказує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання.

Статтею 599 ЦК України регламентовано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В статті 610 ЦК України міститься положення, яке передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно зі ст. 1130 ЦК України: за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Відповідно до ст.1131 ЦК України: договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі, при цьому умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до ст.1133ЦК України: вкладом учасника вважається все те,що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно,професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Частиною 1 статті 1134 ЦК України передбачено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

За умовами Договору, сторони внесли в спільну діяльність право користування майном (рухомим та нерухомим).

Згідно з ч.1 ст. 1135 ЦК України, під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства.

За домовленістю сторін обов`язок ведення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію було покладено на ОСОБА_2 і він цей обов`язок виконав.

Відповідо до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19 навів критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання.

Так, відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» - позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору.

Оскільки частина друга статті 651 ЦК України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності.

Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.

При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.

Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди. Розірвання порушеного договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості правопорушення.

Оскільки спірний Договір укладався сторонами 03.06.2006 року шляхом об`єднання сторонами своїх зусиль, грошових коштів, земельних ділянок з метою створення об`єкта будівництва для реалізації їх права спільної часткової власності та розподілу прибутку від його використання у відсотковому співвідношенні: ОСОБА_4 - 65%, а ОСОБА_2 - 35%, то неістотність порушення відповідачем умов договору, допущення порушень умов Договору обома сторонами, тривалий проміжок часу, що передував зверненню позивача до суду з указаним позовом, ступінь виконання Договору, зацікавленість боржника у збереженні Договору, в тому числі, пов`язана із розташуванням частини спірних об`єктів будівництва на земельній ділянці, належній ОСОБА_4 , а також - значною для нього сумою відшкодування на користь позивача у разі розірвання Договору, та інші критерії - свідчать про те, що немає правових підстав для розірвання договору у судовому порядку.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Такий же підхід застосовував у свої практиці і Верховний Суд України, який у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14 зробив такі правові висновки: у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

В даному випадку сторони не позбавлені можливості оформити свої права спільної часткової власності на об`єкт будівництва відповідно до умов спірного Договору та здійснювати володіння, користування та розпорядження належним їм майном на власний розсуд, при цьому - у разі продовження спільної діяльності чи то відчуження майна - відповідно до умов Договору. Вище зазначені порушення Договору, що були допущені обома сторонами, суд не визнає істотними і достатніми для розірвання Договору, що фактично вже виконаний за змістом його Розділу 1, а будь-які претензії сторін одна до одної щодо взаємних компенсацій їх збитків, пов`язаних із виконанням спірного Договору (недофінансування будівництва та/або утримання і ремонту спільного майна, перерозподілу прибутків від використання майна) можуть бути вирішені шляхом спільних переговорів і укладення додаткових угод чи в судовому порядку.

Щодо позиції сторони відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позивач дізналася про порушення її права ще у 2010 році, суд погоджується із доводами сторони позивач проти застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, зважаючи на те, що цей строк неодноразово переривався та починався заново.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 02.09.2020 року було забезпечено позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та знаходяться на будь-яких банківських рахунках ОСОБА_2 , у банківських установах або банківських рахунках, які будуть відкриті в майбутньому; земельну ділянку площею 0,069 га, РНОНМ: НОМЕР_2 , кадастровий номер :02:001:0984, адреса: АДРЕСА_1 . цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; земельну ділянку площею 0, 25 га, кадастровий номер :02:001:0495 за адресою: АДРЕСА_5, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; земельну ділянку площею 0,0046 га, кадастровий номер :02:001:0536 за адресою: АДРЕСА_5, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; житловий будинок загальною площею 325,8 кв. м., РНМ: 30794576, за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .

За змістом ч.9, ч.10 ст.158 ЦПК України: у випадку ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову суд у відповідному рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, які зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Зважаючи на те, що суд дійшов до висновку про залишення позову без задоволення - вказаний вище захід забезпечення позову підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 76, 77, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 16, 19, 651, 1131, 1141 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів залишити без задоволення.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 02.09.2020 року на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та знаходяться на будь-яких банківських рахунках ОСОБА_2 , у банківських установах або банківських рахунках, які будуть відкриті в майбутньому; земельну ділянку площею 0,069 га, РНОНМ: НОМЕР_2 , кадастровий номер :02:001:0984, адреса: АДРЕСА_1 . цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; земельну ділянку площею 0, 25 га, кадастровий номер :02:001:0495 за адресою: АДРЕСА_5, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; земельну ділянку площею 0,0046 га, кадастровий номер :02:001:0536 за адресою: АДРЕСА_5, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; житловий будинок загальною площею 325,8 кв. м., РНМ: 30794576, за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 (адреса проживання боржника: АДРЕСА_4 , РНРКПП: НОМЕР_3 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 08.08.2022 року.

Суддя: Драч Д.С.