ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року

м. Черкаси

справа № 691/1122/21 провадження № 22-ц/821/490/22 категорія на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бородійчука В.Г.,

суддів: Новікова О.М., Нерушак Л.В.

секретар: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Міністерство юстиції України, Орган опіки та піклування Вільшанської селищної ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Міністерство юстиції України, Орган опіки та піклування Вільшанської селищної ради про повернення дитини на територію України та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

11 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Міністерство юстиції України, Орган опіки та піклування Вільшанської селищної ради про повернення дитини на територію України та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він не перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, однак тривалий час жили однією сім`єю. У сторін по справі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , яка проживала з обома батьками в орендованій квартирі у с. Софіївська Борщагівка Київської області.

В 2018 році ОСОБА_2 виїхала разом з дочкою до Франції.

Позивач тривалий час позбавлений змоги спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні, проводити разом час, святкові дні, канікули. При цьому, у позивача склалися прихильні, теплі стосунки з дочкою, він має намір приймати повноцінну участь у вихованні своєї дочки, забезпечувати її матеріально.

Просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 негайно повернути малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на територію України.

Крім того, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні позивача з дитиною.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що врегулювання відносин, що склалися між сторонами, встановлений інший порядок, а саме звернення особи до Міністерства юстиції або центрального органу будь-якої іншої держави, що є стороною Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року із заявою про сприяння повернення дитини (незалежно від напрямку її вивезення (переміщення) - з-за кордону на територію України чи з території України за кордон) та заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2021 року як незаконну та направити справу для продовження розгляду справи по суті.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд неправомірно мотивував свій висновком тим, що питання повернення дитини на Батьківщину не вирішується через Міністерство юстиції України, у зв`язку з чим позивач як батько дитини, вважає свої права порушеними та такими, що підлягають захисту в судовому порядку. Вважає, що відмовою у відкритті провадження, суд фактично обмежив доступ до правосуддя, тому ухвала суду є неправомірною та такою, що підлягає до скасування.

Відзив на апеляційну скаргу

У поясненнях щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 , що надійшли від особи, що діє в інтересах Міністерства юстиції України (начальника відділу судової роботи та міжнародного співробітництва у Черкаській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вельченко М.В.) зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для її задоволення та скасування ухвали суду.

Зазначено, що статтею 10 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року Центральний орган держави, де знаходиться дитина, вживає або забезпечує вживання всіх належних заходів для добровільного повернення дитини.

Відповідно до статті 14 Конвенції встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримання відповідно до статті 3 Конвенції, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або невизнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або виконання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку.

Враховуючи вимоги Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та Порядку виконання Конвенції, вирішувати питання про повернення дитини з території Французької Республіки на територію України, яка була незаконно вивезена (переміщена) з території України та забезпечення реалізації права доступу до дитини уповноважений судовий або адміністративний орган Французької Республіки, тобто орган тієї Держави, на території якої перебуває дитина.

Позивач повинен відповідно до статті 8 Конвенції першочергово звернутися із заявою до спеціально призначеного Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Тому, враховуючи вищевикладене, ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі є законною та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу положень ст. 13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що для врегулювання відносин, що склалися між сторонами, встановлений інший порядок, а саме звернення особи до Міністерства юстиції або центрального органу будь-якої іншої держави, що є стороною Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року із заявою про сприяння повернення дитини (незалежно від напрямку її вивезення (переміщення) - з-за кордону на територію України чи з території України за кордон) та заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини.

Оскаржуючи ухвалу суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі акцентував свої доводи тим, що питання повернення дитини на територію України не вирішується через Міністерство юстиції України, в зв`язку з чим позивач вважає свої права порушеними. Вважає, що відмова у відкритті провадження у справі є порушенням його конституційного права на доступ до правосуддя.

Колегія суддів не може погодитися з такими доводами апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Статтею 11 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII , на держави-учасниці покладено зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Зазначена стаття кореспондує із правом кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР .

Згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (Нідерланди).

Статтею 2 Гаазької Конвенції 1980 року на договірні держави покладено зобов`язання вживати всіх належних заходів для повернення дітей, протиправно вивезених або утримуваних на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

В силу ст. 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування;

b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років (ст. 4 Гаазької Конвенції).

Для цілей цієї Конвенції, згідно зі ст. 5 : права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання.

Відповідно до ст. 12 Гаазької Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Колегія суддів враховує, що ініційований батьком судовий розгляд справи свідчить про його прагнення до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав.

При цьому апеляційний суд враховує, що з 01 вересня 2006 року для України набула чинності Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка спрямована на захист дитини від незаконного переміщення чи утримання.

Конвенція визначає процедуру для забезпечення повернення дітей, протиправно вивезених або утримуваних на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання.

Цілі Конвенції досягаються шляхом співпраці компетентних органів в Державах учасницях. В Україні Центральним органом для виконання передбачених Конвенцією функцій, а також співробітництва з компетентними органами за кордоном визначено Міністерство юстиції, яке діє безпосередньо або через територіальні органи - міжрегіональні управління Міністерства юстиції.

Особа або установа, які стверджують, що дитина була вивезена з Держави-учасниці або утримується на території іноземної держави з порушенням прав піклування про дитину, може відповідно до статті 8 Конвенції звернутися із заявою до спеціально призначеного Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Механізм взаємодії органів виконавчої влади у процесі вирішення відповідно до Конвенції питань повернення до України або з України до іноземної держави дитини, яка незаконно вивезена (переміщена) або утримується будь-якою особою, та забезпечення реалізації права доступу до дитини, якщо такі дії порушують права іншої особи на опіку (піклування) над дитиною і не містять складу злочину урегульовано Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952.

Заява про сприяння поверненню дитини складається за формою згідно з додатком 1 до Порядку № 952 та повинна містити всю відому заявникові інформацію, яка може допомогти у встановленні місцезнаходження дитини і вирішенні питання щодо повернення її заявникові.

Заява має бути складена державною мовою і супроводжуватися перекладом на офіційну мову запитуваної держави та містити: інформацію про заявника, про дитину, і про особу, яка ймовірно вивезла або утримує дитину; підстави, які обґрунтовують вимогу про повернення дитини; всю наявну інформацію про дитину і про особу (осіб), з якою (якими) може перебувати дитина.

До заяви додаються документи, в яких міститься інформація, що стосується порушеного питання (засвідчена копія рішення або угоди щодо встановлення опіки (піклування) чи щодо права заявника на спілкування з дитиною; витяг з нормативно-правових актів з відповідних питань та/або обґрунтоване посилання на відповідні норми; документи, що підтверджують факт постійного проживання дитини в Україні; довіреність заявника), та їх засвідчений переклад на офіційну мову держави, в якій імовірно перебуває дитина, а також фото дитини.

Враховуючи вищезазначене, з метою ініціювання процедури щодо повернення неповнолітньої дитини, необхідно звернутися із заявою про сприяння поверненню дитини, відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року до Міністерства юстиції України безпосередньо або через територіальний орган.

Таким чином, ОСОБА_1 повинен звернутися до Центрального органу Франції із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Гаазької Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини, якщо дитина незаконно переміщується чи утримується або у відповідності до статті 13 вказаної конвенції відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Лише після попередньої наявності висновку Центрального органу країни в якій перебуває дитина про повернення дитини чи відмову в поверненні передбачений судовий захист прав позивача, який бажає повернути дитину.

Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не дотримався встановленої процедури повернення дитини, що передує зверненню до суду, тому висновок суду про те, що для врегулювання відносин, що склалися між сторонами, встановлений інший порядок є правильним і підстав для його зміни чи скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Міністерство юстиції України, Орган опіки та піклування Вільшанської селищної ради про повернення дитини на територію України та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 20 квітня 2022 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.М. Новіков

Л.В. Нерушак