Провадження № 2/344/1297/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.,

за участю : секретаря судового засідання Литвин Х.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Милитчука І.М.,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Івано-Франківську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, так як вказане майно було реалізовано з метою ухилення від виконання судового рішення,-

ВСТАНОВИВ:

01.12.2021 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить : визнати недійсним договір дарування двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.04.2021 між ОСОБА_3 , за письмовою ( нотаріальною) згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Стецьків Д.М., зареєстрований за номером 617; стягнути судові витрати, орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу 1800 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 14.03.2016 в результаті неправомірних суспільно-небезпечних винних дій обвинуваченого ОСОБА_5 його сину ОСОБА_6 були завдані тілесні ушкодження. Врезультаті чого син перебував на лікуванні. Було проведено ряд медичних заходів та процедур, обстежень, у тому числі проведено операцію - Репозиція виличної кістки через гайморову пазуху, що підтверджується медичними документами та висновком судово-медичної експертизи від 04.07.2016 за №230, вироком від 28.10.2019 у справі №344/15381/16-к та ухвалою від 14.01.2020. Зокрема, останньою частково цивільний позов задоволено та вирішено стягнути із законного представника обвинуваченого ОСОБА_2 на користь законного представника потерпілого ОСОБА_1 - 5927, 46 грн. спричиненої злочином матеріальної шкоди, 55 000 грн. моральної шкоди та 8 000 грн. витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

12.02.2020 з приводу виконання вказаного вироку, відкрито виконавче провадження.

13.02.2020 у ході виконавчого провадження винесено постанову про арешт боржника.

14.02.2020 постанову про відкриття виконавчого провадження відповідач отримав.

Спірна квартира набута ОСОБА_3 ( дружиною боржника) на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2014 у період шлюбу з боржником ОСОБА_2 , а тому є спільною сумісною власністю.

12.03.2021 приватний виконавець звернувся до суду із поданням про визначення частки майна боржника у спільному майні, а саме у квартирі АДРЕСА_1 .

Суддею Івано-Франківського міського суду Татаріновою О.А. відкрито провадження за таким поданням, за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 та призначено до розгляду 12.04.2021. Однак, 12.04.2021 судове засідання було відкладено за клопотанням ОСОБА_2 для надання йому можливості узгодити позицію з представником ( адвокатом).

20.04.2020 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились. При цьому, адвокатом ОСОБА_2 - Грабовецьким О.Б. подано клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами та виготовлення необхідних копій. У засідання адвокат не з`явився.

Судом відмовлено у відкладенні та прийнято ухвалу, за якою визначено по Ѕ частини квартири за кожним з подружжя.

Однак, у цей же день ОСОБА_3 за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 здійснили дарування такої квартири ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Стецьків Д.М., р. №617. Тобто здійснені дії щодо умисного перешкоджання виконанню рішенню суду.

І це при тому, що у межах відкритого виконавчого провадження ОСОБА_2 було роз`яснено порядок виконання вказаного рішення та попереджено про відповідальність за його невиконання чи вчинення інших дій, які перешкоджатимуть його виконанню.

Разом з тим, з приводу такого зареєстровано кримінальне провадження.

В ході виконавчого провадження виконавцем було вчинено ряд дій на розшук майна, яке б підлягало стягненню.

29.09.2021 рішенням Івано-Франківського міського суду з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 стягнуто індекс інфляції з простроченого зобов`язання за період з 01.04.2020 по 31.07.2021 у розмірі 8 211,77 грн., три проценти річних за період з 12.02.2020 по 02.09.2021у розмірі 3453,17 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., 4 000 грн. витрат за надання правничої допомоги.

Вважає, що ОСОБА_2 , діючи в змові із своєю дружиною ОСОБА_3 та її матір`ю ОСОБА_4 , очевидно недобросовісно та зловживаючи правами стосовно ОСОБА_1 , як кредитора, 20.04.2021 здійснила відчуження спірної квартири.

Разом з тим, за ОСОБА_3 станом на 14.08.2020 було зареєстровано транспортний засіб OPEL INSIGNIA 2010, д.н.з. НОМЕР_1 , а станом на 20.04.2021 жодних транспортних засобів за нею вже не зареєстровано.

01.12.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано головуючій судді Кіндратишин Л.Р. ( а.с.21-22).

02.12.2021 відкрито провадження у справі, справу призначено до загального позовного провадження ( а.с.29).

15.12.2021 ухвалою суду відмовлено у забезпечені позову ( а.с. 35).

21.02.2022 - проведено підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду ( а.с. 29).

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені письмово. Просили позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив проти задоволення позову, вказавши, що жодних заборон, обмежень відносно відчуження спірної квартири не було.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повторно не з`явилися, причин своєї неявки, суду не повідомили, хоча повідомлялись за останньою відомою адресою проживання.

Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.10.2019 у справі №344/15381/16-к, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, зокрема стосовно потерпілого ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такого, що викликав тривалий розлад здоров`я. При цьому частково задоволено цивільний позов. Вирок набрав законної сили 14.01.2020 ( а.с. 8-10).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.01.2020 ( а.с. 11-13), вказаний вирок змінено у частині стягнення моральної шкоди, а саме цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_1 задоволено частково - стягнуто із законного представника обвинуваченого ОСОБА_2 на користь законного представника потерпілого ОСОБА_1 - 5 927,46 грн. спричиненої злочином матеріальної шкоди, 55 000 грн. моральної шкоди, 8 000 грн. витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, 6 000 грн. за експертні послуги.

12.02.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицьким Володимиром Васильовичем, відкрито виконавче провадження за вищевказаним вироком, ухвалою суду, за яким видано виконавчий лист №344/15381/16-к, від 04.02.2020. Божником за таким вказаний - ОСОБА_2 , стягувачем - ОСОБА_1 ( а.с. 14).

20.04.2021 у справі №344/15381/16-к Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області подання приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В.В. - задоволено. Визначено частку у майні боржника ОСОБА_2 у розмірі Ѕ двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , якою він володіє на праві спільної сумісної власності з дружиною ОСОБА_3 ( а.с. 15-18).

Разом з тим, такою ухвалою встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися.

20.04.2021 від представника ОСОБА_2 - адвоката Грабовецького О.Б. подано до суду клопотання, про відкладення розгляду справи, з можливістю ознайомлення з матеріалами та виготовлення необхідних копій.

Однак, 12.04.2021 судове засідання було відкладено за клопотанням ОСОБА_2 , у зв`язку з наданням йому можливості узгодження позиції з представником.

Боржник був обізнаний в існуванні відкритого виконавчого провадження.

Поряд з цим, 21.04.2021 ОСОБА_3 , за згодою чоловіка ОСОБА_2 , подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 ( договір дарування р. № 617, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Стецьків Д.М.( а.с. 20).

У п. 11 такого договору зазначено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №297746435 від 03.02.2022, квартира двохкімнатна АДРЕСА_3 , належить на підставі приватної власності на підставі договору дарування, серія та номер, що виданий 20.04.2021, Приватним нотаріусом Івано-Франківського округу Стецьків Д.М. Попередній власник ОСОБА_3 ( а.с. 76).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою , п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом ); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI Про систему гарантування вкладів фізичних осіб ; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII Про виконавче провадження ).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України ) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 753/765/17 з аналогічних правовідносин, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Таким чином, боржник (дарувальник) ОСОБА_2 , за згодою якого як співвласника, іншим співвласником ( його дружиною) ОСОБА_3 здійснено безоплатне відчуження майна за договором дарування на користь матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у ході відкриття виконавчого провадження про стягнення з коштів з ОСОБА_2 , під час розгляду справи судом про визначення часток у спірній квартирі, сторони правочину діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора, оскільки укладено договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора ОСОБА_1 і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

За викладених обставин справи вбачається, що сторони договору дарування не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення ( вироку) про стягнення заборгованості.

Зокрем, окрім вище досліджених письмових доказів, про наявність вказаних обставин свідчить довідка з Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 09.12.2021, відповідно до якої зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 з 29.06.2017 року залишається за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 48-49), тобто відповідач ОСОБА_4 продовжує фактично володіти і користуватися іншим житлом, ніж те, яке було предметом у оспорюваних договорах дарування.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 750/5751/20-ц, в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

З урахуванням наведеного, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, зміст яких суперечить вимогам ЦК України , суд враховує наступні обставини : 1) договір дарування був укладений у ході примусового виконання рішення суду ( ухвали, вироку); 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близької матері дружини - ОСОБА_4 ; 4) на час розгляду справи в суді рішення суду про відшкодування завданої шкоди ( стягнення коштів) не виконане.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного йому майна під час вирішення судом подання приватного виконавця про визначення частки боржника у спірній квартирі, а тому вважає, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення стягувачем на вказане майно. Укладення особою договорів дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такий правочин є недійсними відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України. Відтак позов підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачів в рівних частках слід стягнути в дохід держави судовий збір, так як позивач звільнений від сплати такого.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 95,141,206,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір дарування двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Стеців Д.М., зареєстрований за номером 617.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частках 992 ( дев`ятсот дев`яносто дві ) гривні 40 копійок судового збору в дохід держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач : ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса : АДРЕСА_5 ;

Відповідачі :

ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса : АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса : АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса : АДРЕСА_4 ;

Повне рішення складено 02.05.2022

Суддя

Івано-Франківського міського суду Леся КІНДРАТИШИН