Постанова

Іменем України

15 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 552/1148/20

провадження № 61-15582св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року в складі судді Самсонової О. А. та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року в складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Пікуль В. П., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України, в якому просив зобов`язати відповідача виконати передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380, дії спрямовані на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Позов мотивований тим, що з 31 липня 1990 року до 06 лютого 2019 року він перебував на військовій службі. Разом із членами своєї сім`ї (дружина, дочка та син) був вселений до квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення командира військової частини НОМЕР_1 від 12 жовтня 2007 року. Позивач разом із сім`єю проживає там на даний час і зареєстрований на підставі спеціального ордеру № 27 від 14 грудня 2013 року. Ордер був виписаний на ім`я ОСОБА_1 на право реєстрації з сім`єю з 4 осіб у квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку з переобладнанням (реконструкцією) в житловий будинок, що належить до фонду Міністерства оборони України та згідно з декларацією «Про готовність об`єкта до експлуатації» № ПТ 6 від 27 червня 2012 року. На підставі ордеру та заяви про реєстрацію місця проживання позивач разом зі своєю сім`єю зареєстрований у зазначеній квартирі.

14 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про надання згоди оформити передачу в спільну сумісну власність квартиру, яку він займає разом із членами сім`ї на умовах найму.

Відповідач листом від 03 лютого 2020 року, вих. № 330 повідомив позивача, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї не мають законних підстав проживати в квартирі АДРЕСА_1 ,відповідно відсутні підстави для розгляду питання передачі ОСОБА_1 квартири у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність.

Позивач вважає, що такими діями відповідача порушено його право на приватизацію житла, тому він просив суд зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України виконати передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380, дії спрямовані на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання та користування спірним житловим приміщенням на умовах найму, що обумовлює виникнення права на приватизацію цього житла (квартири). Тому суд прийшов до висновку про відсутність доказів порушення права позивача на приватизацію спірної квартири. Крім того, позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що відповідне житлове приміщення належить до об`єктів приватизації.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, та як наслідок - обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 листопада 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-191цс15 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року в справі № 554/9192/15-ц.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

У грудні 2020 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень. У зв`язку з цим просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 31 липня 1990 року по 06 лютого 2019 року перебував на військовій службі у Збройних Силах України.

На підставі рішення командира військової частини НОМЕР_1 від 12 жовтня 2007 року ОСОБА_1 разом з сім`єю 12 жовтня 2007 року вселився та зареєструвався у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з переобладнанням (реконструкцією) в житловий будинок, що належить до фонду Міністерства оборони України та згідно з Декларацією «Про готовність об`єкта до експлуатації» № ПТ 6 від 27 червня 2012 року, ОСОБА_1 на підставі спеціального ордеру № 27 від 14 грудня 2013 року та заяви про реєстрацію місця проживання отримав право реєстрації з сім`єю з 4 осіб у квартирі АДРЕСА_1 .

14 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава Міністерства оборони України з заявою, у якій просив оформити передачу йому у спільну сумісну власність квартиру, яуі він займає разом з членами сім`ї на умовах найму.

Листом від 03 лютого 2020 року за вих. № 330 відповідач повідомив позивачу, що квартира АДРЕСА_1 належить до житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава. Власником квартири є Міністерство оборони України. З огляду на те, що в порушення законодавчих актів, черговості надання житлового приміщення позивач та його родина, за рішенням командира військової частини НОМЕР_1 з 12 жовтня 2007 року вселені, зареєстровані та проживають у даній квартирі без перевірки та погодження комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, законних підстав проживати в квартирі АДРЕСА_1 вони не мають. Тому відсутні передбачені законом підстави для розгляду питання передачі позивачу зазначеної квартири у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Статтею 31 ЖК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

За статтею 58 ЖК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що згідно з довідкою від 26 березня 2020 року № 900 позивач перебуває у загальній черзі для поліпшення житлових умов під № 94, упершочерговій черзі - під № 242, тому у громадянина ОСОБА_1 , ще не виникло право на передачу житлового приміщення як у постійне користування так і у власність.

З матеріалів справи видно, що будинок АДРЕСА_1 (у якому розташоване спірне житло) належить до житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава, тобто власником квартири є Міністерство оборони України.

За статтею 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК України).

Відповідно до частини першоїстатті 122 ЖК України єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.

Порядок забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, на момент вселення позивача до жилого приміщення, регулювався Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою Наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року №577. Інструкція, також передбачаланеобхідність видачі ордеру на вселення.

За частиною другою статті 128 ЖК України (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

У статті 129 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Суди установили, що відповідно до матеріалів справи будинок в якому знаходиться спірна квартира, яку займає позивач, на момент його вселення мав статус гуртожитку готельного типу, ОСОБА_1 міг отримати вказану квартиру для проживання, в тому числі, і як службову. Проте, у всіх випадках останньому повинен був бути виданий спеціальний ордер на вселення.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що правомірність його вселення у квартиру АДРЕСА_1 підтверджується спеціальним ордером № 27, виданим 14 грудня 2013 року квартирно-експлуатаційним відділом м. Полтава.

Однак, з вказаного ордеру видно, що він виданий згідно з Декларацією «Про готовність об`єкта до експлуатації» № ПТ 6 від 27 червня 2012 року. Тобто, зазначений ордер не надавав особі права на вселення у приміщення (або користування приміщенням), оскільки не містив відповідного дозволу, а надавав лише право на реєстрацію позивача з сім`єю у житловому будинку на АДРЕСА_1 у зв`язку з переобладнанням (реконструкцією) гуртожитку в житловий будинок, що належить до фонду Міністерства оборони України. Інших доказів правомірності вселення позивачем не надано.

Таким чином, позивачем не надано достатніх доказів вселення у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на умовах та в порядку, передбаченому чинним на той час законодавством.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 01 березня 2011 року між сторонами укладено договір № 19 про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги, відповідно до якого відповідач (балансоутримувач) надав в тимчасове користування житлове приміщення на умовах, визначених даним договором, наймачу житлового приміщення ОСОБА_1 (квартиронаймач).

Предметом договору є забезпечення балансоутримувачем надання послуг з утримання гуртожитку, санітарно-технічного обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточного ремонту, вивезення побутових відходів у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , а квартиронаймач оплачує балансоутримувачу кошти за експлуатаційні витрати по утриманню гуртожитку та надані комунальні послуги згідно з установленими тарифами. Квартиронаймач користується житловим приміщенням (кімнатою у гуртожитку) загальною площею 46,3, в якій проживає 4 особи (пункт 1.1. договору).

Судами встановлено, що вказаний договір № 19 від 01 березня 2011 року на даний час діє і відповідачем вказана обставина не спростована. Після укладення даного договору будь-які інші договори щодо надання будь-якого (у тому числі спірного) житлового приміщення позивачу на правах найму сторонами не укладалися.

Отже, доводи позивача, що вказаний договір підтверджує факт користування ним спірною квартирою на умовах житлового найму правильно визнані судами необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

У осіб, які користуються житловим приміщенням не на умовах його найму, відсутнє право на приватизацію з огляду на приписи частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-191цс15та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року в справі № 554/9192/15-ц, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У наведених справах та у справі, яка переглядається, різні предмети спору, зокрема, у наведених справах - виселення із службового жилого приміщення без надання іншого житла.

Посилання на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ є також безпідставними, оскільки цей процесуальний документ не є постановою Верховного Суду у розмінні частини другої статті 389 ЦПК України.

Тому відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постанові Верховного Суду України, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмет позову та встановлені фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили належним чином всі обставини у справі, відхиляються, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі, що за змістом статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Судами першої та апеляційної інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук