Справа № 738/1620/21
№ провадження 2/738/67/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2022 року місто Мена

Менський районний суд Чеpнiгiвської областi в складi:

судді - Волошиної Н.В.,

з участю секpетаpя судового засідання - Донець Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача.

30 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Позов мотивований тим, що 22 грудня 2020 року між нею, ОСОБА_1 , та АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №500843468, відповідно до умов якого їй наданий кредит у сумі 49847,43 грн зі сплатою 32 % річних, строком до 23 грудня 2027 року. Позивачка вважає, що при укладенні Кредитного договору порушені її права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про третейські суди», у зв`язку з чим, вона в досудовому порядку неодноразово направляла листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення. В порушення вимог ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та статі 9 Закону України «Про споживче кредитування», виконання вимог яких є обов`язком банку, Кредитор не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання кредиту. На думку позивача, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що відповідно до статті 215 ЦПК України є підставою визнання договору недійсним. Також вважає пункт 8.9 кредитного договору незаконним та таким, що суперечить положенням статті 8 Закону України «Про захист персональних даних», та порушення відповідачем норм Закону України «Про третейські суди».

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору були дотримані вимоги чинного законодавства, перед його підписанням Позивачу надано в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування, укладений кредитний договір відповідав вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін. В кредитному договорі № 500843468 (з усіма додатками до нього) послідовно та докладно викладені всі права та обов`язки як банку, так і позичальника, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору, а також позивачу у день укладення оскаржуваного договору надано інформацію про сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту, сторонами узгоджено графік погашення заборгованості за кредитом. Також позивач мав право після підписання кредитного договору відмовитись від нього протягом 14 днів з моменту укладення договору, повернувши кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з договором, та сплатити відсотки за ставкою, встановленою договором. Щодо порушення норм встановлених ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», то позивач добровільно надав банку згоду на обробку персональних даних клієнта і така згода не вимагає здійснення повідомлень про передачу персональних даних Клієнта третім особам згідно з вказаним законом, доказів щодо заперечення проти обробки своїх персональних даних або відкликання згоди на їх обробку позивачем не надано. Посилання на несправедливість окремих умов договору, в тому числі і на п. 9.11 Кредитного договору положення Закону України «Про третейські суди», на думку відповідача, не тягне за собою визнання такого договору в цілому.

Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Суд встановив, що 22 грудня 2020 року позивачка ОСОБА_1 ініціювала укладення Угоди про надання споживчого кредиту №500843468, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб.

Факт укладення договору про надання споживчого кредиту не заперечується позивачем.

За умовами споживчого кредиту сума кредиту становить 49847,43 грн зі сплатою 32 % річних, тип ставки фіксована, строком на 84 місяці, дата повернення кредиту - 23 грудня 2027 року. Для повернення заборгованості використовується рахунок відкритий у банку.

Згідно з пунктом 1 Акцепту під час користування Кредитом Банк надає Позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором.

З пункту 3 Акцепту вбачається, що Позичальник перед укладенням Угоди ознайомлений з всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання Кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ; з інформацією, зазначеною у частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, яка розміщена на офіційній сторінці Банку у мережі Інтернет. Невід`ємною частиною угоди є Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України, визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

У статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, яка саме інформація надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав, шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» позивачка зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Матеріали даної цивільної справи містять Акцепт пропозиції на укладення Угоди про надання кредиту № 500843468 від 22 грудня 2020 року, згідно з яким АТ «Альфа-Банк» прийняло пропозицію ОСОБА_1 на укладення Угоди про надання споживчого кредиту. Акцепт містить умови споживчого кредиту, згідно з якими сума кредиту становить 49847,43 грн, процентна ставка - 32 % річних, тип ставки фіксована, строк кредиту - 84 місяці, дата повернення кредиту - 23 грудня 2027 року.

Сукупна вартість Кредиту з урахуванням вартості усіх супутніх послуг, а також повернення Кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим Договором, а також орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача визначено в Додатку №1 до Угоди про надання кредиту, який підписаний позивачкою, що свідчить про те, що договір укладений на підставі вільного волевиявлення позивачки, оскільки остання погодилися з його умовами та обрала серед іншого, саме такі умови кредитування.

На підтвердження своєї обізнаності про умови кредитування позивачка поставила свій підпис у кредитному договорі, тим самим підтвердивши отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, наданого згідно з обраними умовами кредитування.

Таким чином, відповідач до підписання кредитного договору надав позивачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначення сукупної вартості кредиту та процентної ставки, в тому числі, про: процентну ставку, строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, тип процентної ставки, плату за обслуговування кредиту, загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту, інше.

Позивачка не надала належні та допустимі докази на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного договору.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцеві грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит (частина 3 статті 15 вказаного Закону).

Проте, позивач цього не зробила. На виконання умов договору вона отримала кредитні кошти та тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів.

Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивачки та вимогам закону. Посилання ОСОБА_1 на несправедливість окремих умов договору, в тому числі невідповідність їх вимогам Закону України «Про третейські суди» та Закону України «Про захист персональних даних», не тягнуть за собою визнання недійсним такого договору цілому.

Отже, доводи позивачки про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, суд дійшов висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), на яку посилається позивачка, як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Тобто вказані посилання позивачки є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини.

Така правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 26 грудня 2019 року, № 467/555/19.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», суд відмовив у задоволенні позовних вимог, тому судові витрати у справі, відповідно до статті 141 ЦПК України, необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 3-5, 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 352 ЦПК Укpаїни, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач:

Акціонерне товариство «Альфа-Банк», місцезнаходження: вул. Велика Васильківська, 100 м. Київ, 03150; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 23494714.

Суддя Н.В. Волошина