справа № 274/6242/21
провадження № 2/0274/478/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.05.2022 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області у складі: судді Вдовиченко Т.М., за участі секретаря судового засідання - Рудич М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В с т а н о в и в :

30.09.2021 позивач ОСОБА_1 звернувся до Бердичівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

В обґрунтування позову вказує, що 29.08.2019 року між ним та відповідачем був укладений Договір позики (розписка), відповідно до умов якого позивач передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1700 дол. США, а відповідач отримав вказані кошти та зобов`язався їх повернути в строк до 01.05.2020 року. Факт отримання відповідачем коштів в розмірі 17000 дол. США підтверджується розпискою від 29.08.2019 року. Вказує, що строк повернення боргу сплив 01.05.2020 року, однак відповідач борг до даного часу їй не повернув. Зазначає, що розмір пені за період з 29.08.2019 року по 19.08.2021 року, складає 327499,84 грн. 83 коп. Також вказує, що в зв`язку з неповерненням відповідачем грошових коштів, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 10000 грн., а тому, просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики від 29.08.2019 року в розмірі 1700 доларів США, пеню в розмірі 327499,84 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду від 22.10.2021 року відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи ( а.с. 22-23).

06.01.2022 року представник відповідача - адвокат Гостєва К.М. направила в суд візив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, зазначає, що кошти в розмірі 1700 доларів США він дійсно отримав у ОСОБА_1 та мав повернути до 01.05.2020 року. Гроші брав з метою придбання автомобіля, але після того, як не зміг повернути кошти, то віддав автомобіль позивачу, тому до цього часу вважав, що зобов`язання перед позивачем виконав в повному обсязі. Щодо стягнення з нього пені, то до цієї вимоги, вважає, сплив річний строк позовної давності. Крім того позивач не згоден з розміром моральної шкоди, вважають, що моральна шкода в розмірі 10000,00 грн. не підлягає відшкодуванню, оскільки діючим законодавством не передбачено право на відшкодування моральної шкоди із правовідносин, що виникають із договірних зобов"язань ( а.с. 41-44).

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити ( а.с. 37).

Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явилися, не повідомили суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що 29.08.2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач, отримавши грошові кошти в розмірі 17000 доларів США на купівлю автомобіля, зобов`язався їх повернути позивачу ОСОБА_1 в строк до 01.05.2020 року. Факт отримання грошових коштів в розмірі 17000 доларів США підтверджується розпискою відповідача від 29.09.2019 року ( а.с. 16). Оригінал розписки долучено до матеріалів справи.

Строк повернення коштів закінчився 01.05.2020 року, однак борг за договором позики від 29.08.2019 року в розмірі 17000 доларів США позивачу відповідачем не повернутий. Саме вказану суму і просить стягнути позивач з відповідача.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути суму боргу в іноземній валюті.

Суд звертає увагу, що ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд зважає, що сторони уклали договір позики в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір не передбачає виконання зобов`язання в іншій валюті, отримана сума позики не повернута і до цього часу, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики саме в іноземній валюті, тобто в розмірі 1700,00 доларів США.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

В постанові від 22 грудня 2021 року у справі №369/3384/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що у разі укладення сторонами кредитного договору, предметом якого є іноземна валюта, суд має ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Визначення у рішенні еквівалента суми боргу за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами в національній валюті не відповідає вимогам законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року (справа №373/2054/16-ц) з посиланням на правову позицію, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Враховуючи вказану позицію Верховного Суду та керуючись висновком Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеному 03.03.2021 року в постанові №522/11047/17-ц, суд прийшов до висновку про недоцільність зазначення в резолютивній частині еквіваленту суми боргу в національній валюті, що не впливає на повноту задоволення позову.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь пені в розмірі 327499,84 грн. Умовами розписки було передбачено виплату позичальником пені в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення, що також враховується при розрахунку заборгованості відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1статті 611 ЦК України разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

В той самий час законодавством встановлено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу- позовна давність (ст.256 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 статті 267 ЦК України).

Строк виконання зобов`язань за договором визначений 01.05.2020 року.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України: від 25 травня 2016 року у справі N 6-1138цс15: від 03 вересня 2014 року у справі N 6-100цс14, відповідно до якого за правилами п.1 ч.2 статті 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання не може перевищувати одного року.

Згідно наданого суду розрахунку заборгованості пені, наданої позивачем в позовній заяві вбачається, що пеня за невиконання зобов`язання з повернення коштів за договором позики в межах 1 року становить 5986,65 грн. ( період з 19.08.2020 по 19.08.2021 ).

Щодо стягнення моральної шкоди.

Позивач просить суд також відшкодувати моральну шкоду, заподіяну відповідачем у зв`язку з невиконанням умов договору в розмірі 10 000 грн.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Правовідносини сторін випливають з договірних відносин.

Отже, суд не приймає до уваги посилання позивача щодо покладення обов`язку на відповідача відшкодувати моральну шкоду, оскільки правила статті 1167 ЦК України на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини.

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правовідносини, що виникли з приводу надання позики регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

В контексті практики Європейського суду з прав людини варто зазначити, що справедливість компенсації як категорія, що застосовується й національним законодавцем, проте є не розкритою в судових прецедентах, визначається ЄСПЛ з урахуванням усіх обставин, а також особливостей справи. Суд суворо дотримується позиції, що відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер.

При таких обставинах, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., тому у задоволені цих вимог необхідно відмовити.

Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Встановлюючи розмір судового збору, яки підлягає стягненню, слід зазначити, що при подачі позову позивачем невірно розраховано ціну позову, тому недоплачено судовий збір. Так, ціна позову, складає 382797,19 грн., тому судовий збір за цією вимогою підлягав оплаті в розмірі 3727,97 грн., як за вимогу майнового характеру та 908,00 грн. за вимогою про відшкодування моральної шкоди, як за вимогу немайнового характеру, в загальному розмірі 4635,97 грн. Відповідачем сплачено 3828,22 грн. судового збору, тобто недоплачено 807,75 грн. судового збору.

Позивачу позовні вимоги задоволено частково : стягнуто борг за розпискою в розмірі 1700 доларів США, та пеню в розмірі 5986,68 грн., тому судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 621,08 грн.

З позивача підлягає стягненню на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 807,75 грн.

Керуючись ст.ст. 4,12-13,76-81,89,211,223,247,258,263-265,354 ЦПК України, суд-

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) суму боргу за розпискою від 29.08.2019 року в розмірі 1700,00 ( одна тисяча сімсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) пеню за прострочення зобов"язання в розмірі 5986,65 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) судові витрати за сплату судового збору у розмірі 621,08 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 807,75 грн. недоплаченого судового збору.

У задоволені решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.М. Вдовиченко