Справа №705/463/21
2/705/529/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2022 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

при секретарі Романовій О.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та скасування права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та скасування права власності на нерухоме майно, в обґрунтування зазначивши наступне.

У 1962 році вона разом зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_5 , з яким перебувала у шлюбі з 28.08.1958 року, побудували житловий будинок з надвірними спорудами на земельній ділянці за АДРЕСА_1 .

09 червня 1988 року її чоловік отримав свідоцтво на право власності на вказаний будинок і дані по будинку були внесені в реєстрову книгу Уманської дільниці Черкаського обласного відділу комунального господарства «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації».

Вважає, що у відповідності до вимог СК України половина набутого під час подружнього життя з ОСОБА_5 належить їй.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер, після смерті якого вона постійно проживала у їх спільному будинку АДРЕСА_1 , а отже фактично прийняла спадщину залишену після чоловіка та постійно користувалася нею.

В жовтні 2020 року, будучи в похилому віці, вона вирішила документально оформити своє право власності на належний їй будинок, для чого звернулася до Дмитрушківської сільської ради, де отримала інформацію про те, що зазначений будинок за рішенням суду зареєстрований за її онукою ОСОБА_4 , 1985 року народження.

Ознайомившись з текстом рішення, вона зрозуміла, що онука ввела в оману суд, повідомивши про те, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 і, що правовстановлюючі документи на будинок втрачено.

Спадкоємцями ОСОБА_5 , крім неї дружини, є і їх діти: троє синів та дочка, які на сьогоднішній день не претендують на майно, залишене після смерті їх батька, а правовстановлюючі документи на будинок знаходяться у неї і їх у неї ніхто ніколи не просив.

У зв`язку із порушенням її права, як співвласника спільного майна подружжя, вона вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Просить суд скасувати право власності ОСОБА_4 , на житловий будинок з господарськими спорудами за АДРЕСА_1 .

Визнати право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за АДРЕСА_1 .

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив, у якому вказує, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, як за строками давності, так і по суті позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що позивач зазначає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому нічим це не підтверджуючи. Позивач зазначає, що будинок було ними побудовано у період сімейного життя та надає правовстановлюючий документ на будинок, де власником вказане саме спадкодавця ОСОБА_5 . Документу ж, на підставі якого останнім було набуто право власності на цей будинок, позивачем не надано, навпаки, вважає, що наданий позивачем документ на житловий будинок підтверджує саме особисту власність померлого на цей будинок.

Померлим за життя було складено заповіт, яким він земельну ділянку та житловий будинок заповів їй, онучці відповідачу по справі. В процесі оформлення нею спадкових прав, позивач 16.07.2013 року в Дмитрушківській сільській раді написала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 та до спливу шестимісячного строку з дня смерті останнього іншої заяви до нотаріуса не подавала.

На думку відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом не особисто і не з власного бажання, оскільки вона, як онука позивача та її покійного чоловіка, здійснювала за ними догляд і після смерті дідуся продовжувала допомагати позивачу.

У своєму позові позивач ставить питання про скасування права власності ОСОБА_4 на житловий будинок та визнання за нею права власності на цей будинок, при цьому посилається як на спільне майно подружжя, тобто не ставить питання щодо визнання за нею права власності на 1/2 цього будинку, як на спільне майно подружжя.

Також вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, оскільки при написанні заяви про відмову від прийняття спадщини 16.07.2013 року, вона повністю розуміла значення своїх дій, розуміла, що відмовляється від будинку та, у зв`язку із заповітом, переоформленням цього будинку, але звернулася до суду лише у 2021 році.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала уточнені її представником позовні вимоги. Пояснила, що спірний житловий будинок був придбаний нею з чоловіком, тому вона має право на 1/2 частину цього будинку, як на спільне майно подружжя. Про те, що онука відповідач по справі, оформила цей будинок на себе їй відомо не було, про заповіт вона також не знала. Від спадщини не відмовлялася, чи зверталася до нотаріуса після смерті чоловіка не пам`ятає. Відповідач по справі дійсно приїздила до них в гості, але ніякої допомоги при цьому не надавала. Вважає, що за відповідачем незаконно визнано право власності на спірний будинок, вона має право на 1/2 частину цього будинку оскільки він є спільним сумісним майном подружжя, тому вимушена була звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить суд визнати за нею право власності на 3/4 частини вказаного будинку, 1/2 якого належить їй на праві спільної сумісної власності, як на майно, придбане у шлюбі, а 1/2 від половини, належної її покійному чоловіку, як співвласнику, їй належить як спадкоємцю за законом, яка проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, а саме просив суд визнати за його довірителем право власності на 3/4 частини спірного житлового будинку, а також вважає, що відсутні підстави для заявлення позовної вимоги про скасування права власності на спірний житловий будинок, оскільки постановою Черкаського апеляційного суду від 13.04.2021 р. скасовано рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2014 року про визнання за відповідачем права власності на спірний будинок.

Пояснив, що його довіритель перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 і за час спільного проживання у 1962 році ними було побудовано будинок, право власності на який було оформлено за її чоловіком у 1988 році. Після смерті чоловіка, позивач є спадкоємцем першої черги за законом, а також, у зв`язку з тим, що на час відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем, вважається такою, що фактично прийняла спадщину. У жовтні 2020 року ОСОБА_3 вирішила оформити право власності на спадковий будинок, але дізналася, що наявне рішення суду, яким за її онукою відповідачем по справі, уже визнано право власності на цей будинок. Ознайомившись із рішенням суду, дізналася, що відповідач після смерті ОСОБА_5 зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено в зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючого документу на будинок, який фактично був у позивача по справі, тому вона звернулася до суду. У своїй позовній заяві ОСОБА_4 вказала, що вона має право на визнання за нею права власності на спадковий будинок, оскільки власником за життя було складено заповіт, а інші спадкоємці на спадковий будинок не претендують, тому судом і було прийнято рішення про задоволення позовних вимог. На підставі цього рішення суду за відповідачем було зареєстровано право власності. Вважає, що його довіритель має право на 1/2 частину спадкового житлового будинку, оскільки цей будинок був придбаний за час її спільного проживання з покійним чоловіком, і вона, залишаючись проживати у цьому будинку, фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка як спадкоємець першої черги за законом, тому крім її половини будинку, їй належить і половина від частки її чоловіка. Навіть беручи до уваги наявність заповіту, у відповідності до ст. 1241 ЦК України його довіритель має право на обов`язкову часту у спадковому майні половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) яка дорівнює ј. Заперечує щодо посилання позиції представника відповідача в частині строків позовної давності, оскільки позивач як тільки дізналася про те, що право власності на житловий будинок, який належить їй на праві спільної сумісної власності, відповідач на підставі судового рішення зареєструвала за собою, одразу звернулася до суду з цим позовом. Тобто не з моменту, коли вона дізналася про заповіт, а з моменту коли вона дізналася про порушене її право відповідачем шляхом реєстрації права власності, його довіритель одразу звернулася до суду. Просить суд позов задовольнити, взявши до уваги заявлені ним уточнення.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що до 20 років постійно проживала у цьому будинку, в подальшому приїздила в гості до бабусі і дідуся. Про те, що ОСОБА_6 склав заповіт на її користь, позивач знала, заяву про те, що вона не претендує на будинок, нею було написано власноручно і без будь-якого тиску. Оформити право власності на спадковий будинок нотаріально не мала можливості, оскільки був відсутній правовстановлюючий документ. При оформленні та в подальшому зверненні до суду, усі документи на спадкове майно брала у позивача по справі. Вважає, що право власності на будинок нею набуте на законних підставах, тому просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, а також вважає, що суд не може взяти до уваги уточнення позовних вимог представника позивача, оскільки вони заявлені із порушенням визначених законом строків. Пояснив, що його довіритель, відповідач по справі, є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 . Інші спадкоємці відмовилися від прийняття спадщини, про що написали заяви, але оформити право власності на спадковий будинок у позасудовому порядку не надалося можливим, через відсутність правовстановлюючого документу на будинок. Вважає, що позов взагалі не обґрунтований, оскільки позивачем не надано будь-яких підтверджуючих документів того, що будинок дійсно є спільним майном подружжя, а він фактично належав спадкодавцю, який і зробив таке розпорядження. По-друге, позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки про заповіт і про те, що відповідач буде оформляти право власності на цей будинок, було відомо, ще у 2013 році, під час написання заяви про відмову від прийняття спадщини.

Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що позивач по справі є його матір`ю. Спірний будинок належав його батькам, які постійно проживали у ньому. Він народився у цьому будинку, але в подальшому виїхав за межі України і зараз проживає у РФ. Приїздив на поховання батька, але до нотаріуса ні в Україні, ні в РФ не звертався, будь-яких заяв про відмову від прийняття спадщини не писав.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що є сином позивача по справі. Про те, що його племінниця відповідач по справі, оформила право власності на батьківський будинок за собою дізнався через пів року після смерті батька, до цього питання щодо спадкового майна ніким не ставилося. Йому відомо, що його мати разом з батьком будували цей будинок і постійно у ньому проживали. Відповідач також деякий час проживала у цьому будинку, але потім виїхала і в подальшому приїздила лише в гості. Якусь допомогу позивачу надавала. Він особисто до нотаріуса не звертався і заяву про відмову від спадщини не писав.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що позивач його мати, про спір між нею та його племінницею дізнався від брата ОСОБА_10 приблизно півроку тому. Питання щодо спадкування ні з ким не обговорював. Від сестри йому було відомо про заповіт, заяву про те, що відмовляється від прийняття спадщини писав. Мати дійсно постійно, з часу побудови проживала у цьому будинку. Догляд за батьками здійснювала сестра, яка також померла. За життя батько говорив, що онука відповідач по справі два рази на місяць направляла їм кошти і про те, що він мав намір залишити їй будинок.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у заявах по суті та підтверджені доданими до них доказами, які були досліджені судом, з урахуванням воцінивши позиції сторін та докази у справі за принципами, встановленими ст. 89 ЦПК України, прийшов до наступних висновків.

За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Дмитрушківській сільській раді Уманського району Черкаської області 28.08.1958 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті громадянина України НОМЕР_1 , виданого Уманським РВ УМВС України в Черкаській області 28.12.2009 року. У графі «місце проживання» у вказаному паспорті зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 05.05.1980 року.

Вказане також підтверджується довідкою Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області № 792 від 12.10.2020 року, у відповідності до якої ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , з 1962 року до часу видачі довідки.

Чоловік позивача ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим виконкомом Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області. Актовий запис про смерть № 5.

Згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , виданого Уманською дільницею Черкаського об`єднаного бюро технічної інвентаризації 09.07.1988 року, ОСОБА_5 належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ними чинності. Отже, правовий режим майна подружжя регулюється нормативними актами, які були чинними на момент створення або придбання такого майна.

У відповідності до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , житловий будинок, прибудова, сарай-гараж, вбиральня, літня кухня-сарай, погріб, огорожа, колодязь та вимощення побудовані у 1963 році, інші господарські споруди збудованіф у період з 1990 по 2012 роки.

Майнові відносини, які виникли між подружжям після реєстрації шлюбу на момент побудови даного житлового будинку регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР, статтею 22 якого передбачалося, що майно нажите подружжям за час шлюбу визнавалось спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відомості щодо самочинного будівництва у суду відсутні. Надані суду докази суперечностей не містять та оцінюються судом як достовірні.

За змістом статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, за змістом вищезазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Порядок визначення спільної сумісної власності для майна, придбаного подружжям за час шлюбу, регулюється і ст. 368 ЦК України.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Таким чином, житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, а саме позивача по справі ОСОБА_3 та її померлого чоловіка ОСОБА_5 .

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

У матеріалах справи відсутні дані щодо письмових домовленостей співвласників про визначення часток, а тому суд дійшов висновку про рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя на будинковолодіння.

У зв`язку із зазначеним, суд вважає за необхідне визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських споруд за позивачем по справі ОСОБА_3 , як на майно, що було придбано під час спільного подружнього життя останньої з чоловіком ОСОБА_5 померлим у 2013 році, тому у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 в частині скасування реєстрації права власності на житловий будинок за відповідачем по справі, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 червня 2014 року за ОСОБА_4 визнано права власності на садибний (індивідуальний ) житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі вказаного рішення відповідач по справі зареєструвала право власності на зазначений будинок, тому позивач просить суд скасувати право власності відповідача ОСОБА_4 на спірний житловий будинок та просить визнати за нею право власності на цей будинок.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що постановою Черкаського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.06.2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Дмитрушківської сільської ради Уманського району про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , що на думку суду уже є фактичним скасуванням зареєстрованого останньою права власності на житловий будинок, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині.

Також в ході розгляду справи судом було витребувано копію спадкової справи № 390/2013, відкритої після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 із якої встановлено, що позивач ОСОБА_3 16 липня 2013 року відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , справжність підпису якої було засвідчено секретарем Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області. Заяву зареєстровано в реєстрі за № 37.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини і лише особисто.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини.

Згідно з п. 2.1. розд. IV Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року за № 3306/5, спадкова справа заводиться посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, визначених у ст. ст. 1261, 1262, 1266 ЦК України, осіб, вказаних у заповіті, заінтересованих в охороні цього майна, або вимоги кредиторів.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 за життя склав заповіт, яким житловий будинок АДРЕСА_3 заповів своїй онучці ОСОБА_11 . Позивач ОСОБА_3 подала заяву про відмову від прийняття спадщини і в ході розгляду справи не надала суду будь-яких підтверджуючих документів, які спростовують справжність її підпису у заяві про відмову від прийняття спадщини.

Якщо фізична особа склала заповіт, таким чином розпорядившись своєю власністю на випадок смерті, і не скасувала його, то у разі її смерті спадкування здійснюється за заповітом, який є останньою волею спадкодавця.

Спадкування за заповітом поставлене, серед видів спадкування, на перше місце відповідно до домінанти пріоритетності волі особи. Це підтверджується статтею 1223 ЦК України, яка залишає право на спадкування спадкоємцям за законом лише за відсутності заповіту або повного чи часткового визнання заповіту недійсним, неприйняття (відмови) спадщини спадкоємцем за заповітом, усунення від права на спадкування спадкоємця за заповітом, неохоплення заповітом усієї спадщини.

У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що позивач на визначених законом підставах є власником 1/2 частини спадкового будинку, який було набуто під час подружнього життя зі спадкодавцем, тому в цій частині позов задовольняє.

Щодо визнання за позивачем права власності на 1/4 частину спадкового будинку суд не вбачає підстав для задоволення такої вимоги, оскільки спадкодавець за життя зробив розпорядження, склавши заповіт, який ніким не оспорювався та не скасовувався, позивач від прийняття спадщини відмовилася, не довівши в судовому засіданні відсутність її добровільності від такої відмови, а також несправжності її підпису у відповідній заяві про відмову від прийняття спадщини, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Оскільки вказана цивільна справа розглядається в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання проведено та закрито, суд приходить до висновку про неврахування уточнення позовних вимог заявлених представником позивача, а тому, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог, задовольняє первісні позовні вимоги саме частково.

Щодо заяви представника відповідача про пропущення стороною позивача строків позовної давності при зверненні з вказаним позовом, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки.

Згідно положень ч.1 ст.20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Оскільки в даному випадку визнання права власності за позивачем ґрунтується на застосуванні норм сімейного законодавства щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, яке належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, та з огляду на те, що шлюб між позивачем та її покійним чоловіком не було розірвано, на час відкриття спадщини вони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті громадянина України, виданого на ім`я позивача по справі ОСОБА_12 , суд не вбачає підстав для застосування позовної давності у вказаному випадку.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що 1/2 частину від сплаченого позивачем судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 316-319, 328, 391, 1216, 1261, 1268, 1273 ЦК України, ст. ст. 20, 60, 61, 63, 70 СК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та скасування права власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 (рнокпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, за АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_4 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (рнокпп НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) 1/2 частину від сплаченого судового збору, а саме 1005 (одну тисячу п`ять) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 22.04.2022 року.

Суддя: Р. В. Піньковський