ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 677/1421/20

Провадження № 22-ц/4820/1202/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю представниці позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віт Агро Красилів», державного реєстратора Маківської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області Козловець Лесі Миколаївни, Маківської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права користування за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 31 травня 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віт Агро Красилів» (далі ТОВ «Віт Агро Красилів»), державного реєстратора Маківської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області Козловець Л.М. (далі державний реєстратор Козловець Л.М.), Маківської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (далі Рада) про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права користування.

ОСОБА_3 зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 1,4021 га, кадастровий номер :07:002:0033, розташованої на території колишньої Великозозулинецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (далі земельна ділянка).

24 червня 2019 року між позивачкою і ТОВ «Віт Агро Красилів» укладено проект договору про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), об`єктом якого є земельна ділянка. Сторони визначили, що договір емфітевзису підлягає нотаріальному посвідченню, однак через відсутність між ними остаточної домовленості щодо розміру винагороди за користування земельною ділянкою укладення договору та його нотаріальне посвідчення не відбулося.

Водночас 24 червня 2019 року державний реєстратор Козловець Л.М. зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право ТОВ «Віт Агро Красилів» на користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) відносно земельної ділянки. Підставою для такої реєстрації став договір емфітевзису від 24 червня 2019 року, який не був посвідчений нотаріально.

Оскільки договір про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 24 червня 2019 року є неукладеним, то земельну ділянку слід витребувати у ТОВ «Віт Агро Красилів», а державну реєстрацію його речового права скасувати.

За таких обставин ОСОБА_3 просила суд:

витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «Віт Агро Красилів» на свою користь земельну ділянку;

скасувати рішення державного реєстратора Козловець Л.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 47498254 від 25 червня 2019 року і запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №32133691 про державну реєстрацію за ТОВ «Віт Агро Красилів» права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) відносно земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 31 травня 2022 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що чинне законодавство не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору емфітевзису, а таке посвідчення може бути здійснене лише за домовленістю сторін. Оскільки тлумачення змісту укладеного сторонами договору емфітевзису не дозволяє визначити точний зміст положень договору щодо його нотаріального посвідчення, то слід застосувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). ОСОБА_3 не довела належними та допустимими доказами домовленість сторін про нотаріальне посвідчення договору емфітевзису, тому підстави для визнання цього договору неукладеним відсутні. У зв`язку з цим не підлягають задоволенні позовні вимоги про витребування земельної ділянки у ТОВ «Віт Агро Красилів» і скасування державної реєстрації його речового права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що за змістом проекту договору емфітевзису ОСОБА_3 і ТОВ «Віт Агро Красилів» домовилися про нотаріальне посвідчення цього договору. Оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору емфітевзису та не посвідчили його нотаріально, то такий договір є неукладений. У зв`язку з цим ОСОБА_3 вправі витребувати земельну ділянку із чужого незаконного володіння, а державна реєстрація права ТОВ «Віт Агро Красилів» на користування земельною ділянкою підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТОВ «Віт Агро Красилів», державний реєстратор Козловець Л.М. і Рада не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_3 є власницею земельної ділянки.

24 червня 2019 року ОСОБА_3 і ТОВ «Віт Агро Красилів» уклали договір про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), за умовами якого позивачка передала ТОВ «Віт Агро Красилів» право користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 50 років.

Згідно п. 2.2. договору емфітевзису землекористувач набуває право користування земельною ділянкою з моменту державної реєстрації права користування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка відбувається відповідно до вимог та в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 3.1.1 договору емфітевзису визначено, що за користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику земельної ділянки одноразову фіксовану виплату за весь строк дії договору у розмірі 1 000 грн.

24 червня 2019 року Рада в особі державного реєстратора Козловець Л.М. зареєструвала право ТОВ «Віт Агро Красилів» на користування земельною ділянкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 32133691).

а) щодо правовідносин сторін

Застосовані норми права

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За змістом ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст. 209 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Частиною 3 та 4 статті 213 ЦК України визначено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Із положень ч. 1 ст. 627 ЦК України слідує, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Як передбачено 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Статтею 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до 4 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

За змістом ч. 1 ст. 395 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним із видів речового права на чуже майно.

В силу ст. 102-1 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. За домовленістю сторін договори про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб можуть бути посвідчені нотаріально.

Згідно з ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі землекористувач).

Із положень ч. 1 ст. 181 ЦК України слідує, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як передбачено ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права.

У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами.

Норми чинного законодавства закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

У разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Законом встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину, зокрема зміст правочину має бути зафіксований у документі, підписаному сторонами. Письмовий правочин потребує нотаріального посвідчення лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін. Кожна особа вправі вимагати нотаріального посвідчення будь-якого правочину з її участю.

Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.

Реалізація принципу свободи договору передбачає також право його сторін обрати форму договору та порядок його укладення.

Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17).

Договір є укладеним, якщо сторони з дотриманням установленої законом форми досягли згоди (домовленості) щодо всіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, то він є укладеним з моменту такого посвідчення.

Чинне законодавство визначає загальні способи тлумачення договорів, які втілюються на трьох його рівнях.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Якщо ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору, то потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Саме таку правову позицію висловили Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року (справа №753/22010/14-ц) і Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року (справа №753/11000/14-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Емфітевзис це право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, яке виникає на підставі відповідного договору та має бути зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису землекористувачу, а той набув це право.

В силу закону договір емфітевзису обов`язковому нотаріальному посвідченню не підлягає (див. постанову Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року у справі №310/7200/18-ц).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Виходячи із презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності чи неукладеності правочину покладається на сторону, яка зазначає про ці обставини.

Зібрані докази вказують на те, що 24 червня 2019 року ОСОБА_3 і ТОВ «Віт Агро Красилів» уклали договір про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) у простій письмовій формі. На підставі цього договору ТОВ «Віт Агро Красилів» зареєструвало право користування земельною ділянкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, ТОВ «Віт Агро Красилів» набуло речове право на земельну ділянку.

ОСОБА_3 оспорює факт укладення сторонами договору емфітевзису, тому саме на неї покладається обов`язок довести цю обставину.

Тлумачення змісту укладеного ОСОБА_3 і ТОВ «Віт Агро Красилів» договору не дає підстави для висновку про те, що сторони домовилися про нотаріальне посвідчення цього договору.

Сам по собі факт посилання на нотаріуса в тексті договору, які є епізодичними, несистемними та які не узгоджуються зі змістом договору в цілому, за наявності узгодженості і відсутності заперечень по суттєвим умовам договору емфітевзису, за відсутності чіткої вказівки про набуття права на емфітевзис після нотаріального посвідчення договору, не можуть свідчити про наявність домовленості сторін про нотаріальне посвідчення такого договору.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не довела належними та допустимими доказами домовленість сторін про нотаріальне посвідчення договору емфітевзису, тому підстави для визнання цього договору неукладеним відсутні.

Також суд правомірно керувався тим, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору емфітевзису та підписали його, тому цей договір не може розцінюватись як проект майбутньої угоди.

Посилання ОСОБА_3 на обґрунтованість своїх вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про недотримання судом норм матеріального права, є безпідставними.

б) щодо вимог про скасування державної реєстрації речового права та витребування земельної ділянки

Застосовані норми права

Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Із положень ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону №1952-ІV слідує, що державній реєстрації прав підлягає право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

В силу ч. 1 ст. 27 Закону №1952-ІV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Статтею 26 Закону №1952-ІV унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

У частині третій зазначеної норми визначено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За змістом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В силу ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як передбачено ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) підлягає державній реєстрації у порядку, передбаченому законом.

Таким законом є Закон №1952-ІV.

Державна реєстрація емфітевзису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі договору, предметом якого є земельна ділянка.

Скасування за судовим рішенням документів, на підставі яких здійснена реєстрація права користування земельною ділянкою, тягне за собою припинення цього права.

Норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про повернення належного йому майна від особи, яка набула це майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави (кондикційний позов).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Іншим способом захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Кондикція застосовується субсидіарно до віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Зібрані докази вказують на те, що ТОВ «Віт Агро Красилів» набуло право емфітевзису на земельну ділянку на підставі договору з її власником. Згідно цього договору ТОВ «Віт Агро Красилів» зареєструвало право користування земельною ділянкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 вправі витребувати земельну ділянку із чужого незаконного володіння, а державна реєстрація права ТОВ «Віт Агро Красилів» на користування земельною ділянкою підлягає скасуванню, не відповідають закону та фактичним обставинам справи.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 5 червня 2018 року (справа №338/180/17), від 4 вересня 2018 року (справа №915/127/18), від 20 листопада 2019 року (справа №802/1340/18-а) та Верховним Судом у постановах від 3 липня 2019 року (справа №128/2526/16-ц), від 19 лютого 2020 року (справа №758/2524/17), від 5 лютого 2020 року (справа № 759/20387/18) є безпідставними, оскільки у цих справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, у названих справах суд касаційної інстанції висловив правову позицію щодо застосування власниками майна належного та ефективного способу захисту порушеного речового права, у той час як у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, факт порушення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 31 травня 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 5 серпня 2022 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Головуючий у першій інстанції Гладій Л.М.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 47