КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/652/2022
справа № 759/5336/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколова В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Моторіній В.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2021 року, постановлене суддею П`ятничук І.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю,

У С Т А Н О В И Л А :

У березні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, в якому просила суд визначити місце проживання дітей неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 01.11.2003 року сторони почали проживати в цивільному шлюбі. Від шлюбу мають спільних дітей, неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначала, що за роки спільного проживання відповідач постійно принижував її та неодноразово застосовував фізичну силу до неї та до дітей. 07.09.2018 року по 24.12.2018 року позивач разом з дітьми проживала в Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги (з наданням тимчасового притулку), як особи, що потерпіли від домашнього насильства. 18.10.2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було видано обмежувальний припис на строк 2 місяці щодо ОСОБА_1 , яким було заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; заборонено наближатись на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалих осіб за адресою: АДРЕСА_1 ; було обмежено спілкування ОСОБА_1 з дітьми шляхом спілкування виключно через засоби зв`язку, листи, тощо. В зв`язку з порушенням дії обмежувального припису, винесеного рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 року, 20.12.2018 року було винесено рішення про продовження обмежувального припису від 16.10.2018 року на строк 2 місяці щодо ОСОБА_1 . З 25.12.2018 року позивач разом з дітьми переїхала проживати до власного житла за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає і на даний час. Крім того, вважає, що визначення місця проживання дітей разом з нею відповідатиме її інтересам, оскільки позивачка має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2021 року позов задоволено. Визначено місце проживання дітей: неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_2 .. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, 12.11.2021 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що вирішуючи справу, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, що викладені в ній.

Представник позивача ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з найкращих інтересів дітей.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони з 01.11.2003 року проживали в цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_2 .

Квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Карабазовою Н.А. (т. 1 а.с. 18).

В період спільного проживання у сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено, що за роки спільного проживання відповідач ОСОБА_1 неодноразово застосовував фізичну силу до ОСОБА_2 та до дітей .

Вказані обставини підтверджуються висновком експерта № 224 від 08.09.2015 року, листом слідчого СВ Бориспіслького ВП ГУ НП в Київській області від 25.04.2019 року (т.1 а.с. 69-71, 115).

З матеріалів справи вбачається, що в період з 07.09.2018 року по 24.012.2018 року позивач разом з дітьми проживали в Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги (з наданням тимчасового притулку), як особи, що потерпіли від домашнього насильства (т.1 а.с. 31).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 року у справі № 359/7771/2018 було задоволено заяву ОСОБА_2 та було видано обмежувальний припис строком на 2 місяці щодо ОСОБА_1 , яким: заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; заборонено наближатись на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалих осіб за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежено спілкування ОСОБА_1 з дітьми шляхом спілкування виключно через засоби зв`язку, листи, тощо (т.1 а.с. 56-65).

В зв`язку з порушенням дії обмежувального припису винесеного рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 року, 20.12.2018 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області було продовжено дію обмежувального припису від 16.10.2018 року на строк 2 місяці щодо ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 66).

Відповідно до наданого суду висновку від 03.12.2019 року № 103/10770/41/3 органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 (т.1 а.с. 246-247).

Окрім того, з інформаційної довідки про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 рекомендовано уникати сильних стресів, агресивної поведінки з боку дорослих. (т.1 а.с. 44-49).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Частинами 1 та 2 ст. 161 СК України визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір'ю , суд першої інстанції в порушення ст.. 160 СК України , не врахував , що на час розгляду справи йому виповнилося більше, ніж чотирнадцять років і він самостійно визначає з ким із батьків він бажає проживати, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову щодо сина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у суді першої інстанції пояснив, що він бажає проживати з матір`ю. Судом першої інстанції враховано, що син з 2018 року проживає з мамою, нарікань щодо виховання сина немає, батько не звертався до суду із позовом по визначення місця проживання сина з ним, а тому враховуючи думку дитини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи та прийшов до правильного висновку про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_6 , 2008 року народження з матір`ю., а тому апеляційна скарга в цій частині повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2021 року в частині визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю скасувати та у задоволенні позову у цій частині відмовити.

В решті Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 15 серпня 2022 року.

Суддя - доповідач:

Судді: