ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3969/22 Справа № 201/9268/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Барильської А.П.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

секретар судового засідання: Заворотний К.Я.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач:Товариство з обмеженою відповідальністю Автотранссервіс

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року, яке постановлено суддею Антонюком О.А. у місті Дніпро, відомості про дату складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те, що в травні 2020 року, при здійсненні посадки в автобус маршруту загального користування № 35 у місті Дніпрі, позивач предьявив водію автобусу посвідчення ветерана внутрішніх справ, однак у пільговому проїзді позивачу було відмовлено через особливі умови проїзду в період карантину, згідно якого дозволяється іхати лише двом пасажирам пільгової категорії, на підтвердження здійснення позивачем оплати проїзду останньому було видано проїздний квиток із зазначенням повного найменування відповідача, як ТОВ «Автотрансервіс» на звороті.

Оскільки права позивача, визначені чинним законодавством України, були порушені, він звернувся до контролюючої інстанції, але скарга до територіального центру «Укртрансбезпеки» результатів не принесла.

Звертаючись до відповідача з питанням про захист прав споживача, відшкодування позивачу збитків, отримав відмову. В добровільному порядку спір не вирішено. З огляду на те, що позивач вважає, що його права, як споживача послуг перевезення громадським транспортом, було порушено, грошові кошти, витрачені за проїзд в транспортному засобі та моральну шкоду повинен відшкодовувати відповідач, у звязку з чим просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 8 грн. 00 коп., моральну шкоду в сумі 400 грн. 00 коп..

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 08 грн. і моральну шкоду 50 грн., а всього 58 грн..

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» про захист прав споживача та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» на користь держави судовий збір в сумі 908 грн..

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інс танції норм матеріального та процесуального права, просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, який на думку позивача занижений, не дав переконливих мотивів щодо прийняття такого розміру відшкодування моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи за його апеляційною скаргою за його відсутності.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України , статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач є ветераном органів внутрішніх справ, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 , виданим 18 січня 2006 року управлінням МВС України в Дніпропетровській області.

13 травня 2020 року о 14 годині 45 хвилин при посадці в автобус маршруту загального користування № 35, у місті Дніпрі, на зупинці Акумуляторний завод «Іста», що розташована на вул. Базова, після предьявлення посвідчення ветерана внутрішніх справ, водієм автобусу цього маршруту було відмовлено позивачу ОСОБА_1 у безкоштовному проїзді, та змушено його сплатити вартість проїзду у розмірі 8 грн.

Звертаючисьб до суду з позовом позивач посилався на те, що неправомірними діями відповідача йому спричинено матеріальну та моральну.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що відповідач в особі свого водія на автобусному маршруті № 35 не забезпечив прав позивача, як ветерана органів внутрішніх справ, на безоплатний проїзд у автомобільному транспорті загального користуваннячим спричинив позивачу матеріальну та моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України.

Згідно ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічні положення викладені в п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, згідно яких, окрім іншого, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

За змістом п. 2 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Відповідно до вимог ст. 7 зазначеного вище Закону, забезпечення організації пасажирських перевезень покладається: на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

За змістом ст. 29 цього Закону, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач, всупереч вимог вищевказаних норм закону, на автобусному маршруті № 35 не забезпечив прав позивача на безоплатний проїзд у автомобільному транспорті загального користування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції лійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача вартості проїзду в сумі 8 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 Закону України Про захист прав споживачів, за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. В силу п. 2 ч. 3 зазначеної статті, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК УкраїниЮ моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснив Верховний Суд України у Постанові Пленуму Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу спричинена моральна шкода.

У звязку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав джля стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Однак, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції не врахував розяснень, наведених Пленумом Верховного Суду України в п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, згідно яких розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції не в повній врахував тяжкість спричинених позивачу моральних страждань, завданих неправомірною поведінкою відповідача, яка полягала в порушенні прав позивача на пільговий проїзд у громадському транспорті.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, збільшивши цей розмір з 50 грн. до 300 грн..

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року, змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотрансервіс» на користь ОСОБА_1 збільшивши його з 50 грн. до 300 (трьох ста) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний тепкст постанови складено 05 травня 2022 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко