21.07.2022 Справа № 469/1264/19
2/469/85/22
З а о ч н е р і ш е н н я
і м е н е м У к р а ї н и
11 липня 2022 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючої судді - Гапоненко Н.О.
за участі секретаря судового засідання - Якубець С.В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 - не з`явились,
відповідач ОСОБА_3 - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-
Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду неодноразово повідомлялись судом, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи справи шляхом розмішення оголошення на офіційній сторінці Березанського районного суду Миколаївської області веб-порталу судової влади України (а.с.36, 52, 53, 65); судові повістки, направлені за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернуто до суду з відміткою про відсутність відповідача за вказаною адресою (а.с.35, 46, 51, 61).
Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст.71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 83 ЦПК України визначено порядок подання доказів сторонами.
Зокрема, відповідно до ч.9 ст.83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Згідно з частинами 2-5 ст.95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Зазначених вимог позивачем не дотримано.
Так, до позовної заяви на підтвердження заявлених вимог позивачем додано:
- копію погосподарської книги №9 за 2016-2023 роки за об"єктом погосподарського обліку в АДРЕСА_1 , з відміткою про наявність у користуванні об"єкта на 1 січня 2018 року земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.10) та записом у графі "додаткова інформація" про те, що власником земельних ділянок № НОМЕР_1 площею 0.1624 га та № НОМЕР_2 площею 0.1588 га є ОСОБА_3 (а.с.9-11);
- копію державного акта на право власності на земельну ділянку серії (нерозбірливо) № 919213, виданого 27 березня 2008 року на ім"я ОСОБА_3 , який на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ВЕР № 035919, зареєстрованого в реєстрі 08 червня 2007 року за № 1178, є власником земельної ділянки площею 0,1588 га у АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с.12-13);
- копію державного акта на право власності на земельну ділянку, серія та номер нерозбірливі, виданого 27 березня 2008 року на ім"я ОСОБА_3 , який на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ВЕР № 035911, зареєстрованого в реєстрі 11 червня 2007 року за № 1212, є власником земельної ділянки площею 0,1617 га у АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с.14-15);
- копії документів, що посвідчують особу позивачки.
У порушення викладених вище вимог ст.95 ЦПК України копії зазначених письмових доказів у встановленому порядку не посвідчені, відомості про місцезнаходження оригіналів позивачем не зазначені.
Позивачеві роз"яснено судом передбачений ст.81 ЦПК України обов"язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (а.с.50).
01 грудня 2021 року на електронну адресу суду представником позивача направлено:
- копію свідоцтва про одруження, згідно із яким 17 травня 1999 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міськради зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , про що зроблено запис за № 345 (а.с.55);
- рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2019 року про розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.56);
Неможливість своєчасного подання зазначених доказів позивачем не обгрунтовано, підтвердження надсилання (надання) цих доказів відповідачу відсутнє.
Отже, на підставі ч.4 ст.84 ЦПК України, враховуючи наявність опублікованого у Державному реєстрі судових рішень рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, не підлягає доказуванню та обставина, що сторони уклали 17 травня 1999 року шлюб, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2019 року.
Разом з тим, обставини щодо придбання спірного майна під час шлюбу позивачем не доведено шляхом надання суду допустимих доказів, оскільки оригінали правовстановлюючих документів чи належним чином засвідчені їх копії суду не надано, у зв"язку з чим суд не має можливості встановити вірність наданих копій оригіналам, а також час придбання майна та підстави виникнення права власності, належність спірного майна відповідачеві на праві власності.
Суд також враховує, що через недостатність наданих позивачем доказів неможливо усунути суперечності, які вбачаються зі змісту наявних копій документів, а саме щодо відмінності цільового призначення земельних ділянок, вказаного у державних актах на право власності на земельну ділянку на ім"я ОСОБА_4 (для будівництва та обслуговування житлового будинку) і довідці Коблівської сільської ради (а.с.8), та у Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у якій обтяжено земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва, та встановити, що саме зазначеним у державних актах земельним ділянках присвоєно кадастрові номери, вказані у позові.
За таких обставин суд вважає, що позов задоволенню не підлягає через недоведеність обставин, якими обгрунтовуються позовні вимоги.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд-
У задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Дата складення повного тексту рішення - 21 липня 2022 року.
Суддя: