ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 682/797/21

Провадження № 22-ц/4820/961/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Гриньова А. М.,

з участю представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2022 року (суддя Зеленська В. І., відомості про дату складення повного судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаним позовом та зменшивши позовні вимоги, зазначала, що 08 січня 2019 року ОСОБА_1 отримав у позику від неї 27900 доларів США, 3500 Євро і 10000 грн, які зобов`язався повернути до 08 січня 2021 року, про що надав розписку. Борг відповідач сплатив частково, заборгованість складає 11272,84 долара США і 3500 Євро. За прострочення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_1 має нести відповідальність відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Три проценти річних за період з 09 січня по 08 квітня 2021 року складає 184,44 долара США та 25,89 Євро. Крім того, має право на отримання процентів за користування позикою у розмір 10000 грн відповідно до статті 1048 ЦК України за період з 08 січня 2019 року по 11 січня 2020 року у сумі 1704 грн.

Тому позивачка просила стягнути з відповідача борг за договором позики від 08 січня 2019 року у розмірі 11272, 84 долара США та 3500 Євро, три проценти річних у розмірі 184,44 долара США та 25,89 Євро, і проценти за користування позикою у гривнях у розмірі 1704 грн.

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2022 року прийнято відмову представника позивача в частині вимог на суму 8966,59 доларів США та закрито у цій частині провадження у справі.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08 січня 2019 року у розмірі 11272,84 долара США і 3500 Євро, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 184,44 долара США і 25,89 Євро, проценти за користування позикою, наданою у гривнях, у розмірі 1704 грн.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові. Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Суд не взяв до уваги те, що договір позики з ОСОБА_2 не укладав, коштів від неї не отримував. Грошові кошти отримав у 2016 році за домовленістю з чоловіком позивачки про організацію спільного деревообробного виробнитва. Суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про визнання обов`язковою явки позивачки в судове засідання. Під час судового розгляду не дотримано принципу справедливого балансу між сторонами та змагальності процесу. Підготовче судове засідання було закрито у його відсутність, що позбавило можливості подати докази на підтвердження своїх заперечень.

ОСОБА_2 у відзиві просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на недоведеність заперечень відповідача.

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав. Представник ОСОБА_2 визнав її необґрунтованою у повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що 08 січня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав позику у розмірі 27900 доларів США, 3500 Євро та 10000 грн, що підтверджується його власноручною письмовою розпискою. Зазначеним договором визначений строк повернення коштів до 08 січня 2021 року (а.с. 31, т. 2).

11 січня 2020 року відповідач повернув ОСОБА_2 позику, отриману у гривнях, у розмірі 10000 грн (а.с. 7, т. 1).

ОСОБА_1 частково погасив борг, а саме 22.06.2020 - 15000 грн, 11.09.2020 - 20100,50 грн, 13.10.2020 - 28643,22 грн, 06.02.2021 - 28140,70 грн, 30.04.2021 - 40000 грн, 03.06.2021 - 50000 грн, 01.09.2021 - 20000 грн, 14.09.2021 - 10000 грн, 31.12.2021 - 10050,25 грн, 29.01.2022 - 250000 грн, що еквівалентно на загальну суму 16627,16 доларів США (а.с. 8, 12, 16, 20, 41, 49, 74, 88, 183, 184-185, 187-188, т. 1).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позов, суд виходив з факту невиконання відповідачем зобов`язань за договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог закону.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Факт укладення 08 січня 2019 року договору позики та отримання від ОСОБА_2 коштів у сумі 27900 доларів США, 3500 Євро та 10000 грн відповідач не спростував.

Згідно з частиною 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підставі статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових сум позичальникові.

Установлено, що 08 січня 2019 року ОСОБА_1 власноручно склав розписку про отримання грошових коштів, оригінал якої знаходиться у позивачки.

Розписка містить, зокрема, дату її складання, відомості про паспорт ОСОБА_1 , отримання грошових коштів у конкретно визначених сумах 27900 доларів США, 3500 Євро, 10000 грн, та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

За змістом частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за своєю суттю розписка ОСОБА_1 про отримання у борг грошових коштів і зобов`язання їх повернути у строк до 08 січня 2021 року, оригінал якої знаходиться у ОСОБА_2 , є документом, який підтверджує укладення договору позики, засвідчує отримання боржником від кредитора грошової суми, і правомірно стягнув з відповідача борг у сумі 11272,84 долара США (27900 доларів США - 16627,16 доларів США) та 3500 Євро.

Розмір заборгованості фактично не оспорюється відповідачем.

Тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність факту укладення договору позики та відсутність договірних зобов`язань між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про існування інших відносин з чоловіком ОСОБА_2 та отримання від нього коштів не підтверджені доказами.

Згідно з частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 , серед іншого, 08 січня 2019 року отримав у позику 10000 грн, які повернув 11 січня 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на те, що вказані кошти повернуті відповідачем 11 січня 2020 року, що підтверджується випискою по картці ОСОБА_2 , суд першої інстанції правомірно стягнув з ОСОБА_1 проценти за користування позикою за період з 08.01.2019 по 11.01.2020 на рівні облікової ставки Національного банку України у сумі 1704 грн.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).

За розрахунком позивача, з яким погодився суд першої інстанції, за період з 09.01.2021 по 05.02.2021 три проценти річних на суму боргу 25624,65 долара США складає 58,97 доларів США; за період з 06.02.2021 по 08.04.2021 на суму боргу 24622,25 долари США - 125,47 доларів США; за період з 09.01.2021 по 08.04.2021 на суму боргу 3500 Євро - 25,89 Євро.

Сума заборгованості за певний період визначена з урахуванням повернутих в погашення боргу коштів.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача трьох процентів річних за прострочення викоання грошового зобовязання.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Разом з тим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд припустився помилки.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 18475 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір гонорару адвоката відповідає складності справи та часу, витраченому адвокатом на виконання робіт.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду і вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги.

На підставі частини 4 статті 367 ЦПК україни суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

На підставі статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За матеріалами справи професійну правничу допомогу позивачці у справі надавав адвокат Огойко А. А. відповідно до договору про надання правової допомоги від 05 квітня 2021 року.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3.1 договору за надання правової (правничої) допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) у розмірі 1500 грн за годину надання правової (правничої) допомоги та додатково, у разі досягнення позитивного результату у справі, премію (додаткову винагороду) у розмірі 5000 грн. Під позитивним результатом розуміється ухвалення у справі відповідним судом рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договром позики від 08 січня 2019 року у повній або частковій сумі.

За договором про надання послуг виконавець зобов`язаний надати послугу, а замовник - оплатити її. За змістом статей 632, 903 ЦК України ціна договору (плата за договором) - форма грошового визначення вартості наданих послуг. Оплата виконавцю послуги здійснюється за виконання ним договірного обов`язку з її надання.

Що стосується визначеної пунктом 3.1 договору додаткової винагороди адвокату у випадку повного або часткового задоволення позовних вимог, то за своїм змістом і правовою природою така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат рішення, досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг.

Свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі результат розгляду справи судом як складову предмета договору про надання юридичних послуг.

Таке обмеження жодним чином не звужує зміст та обсяг права сторін договору у цій справі самостійно визначати прийнятні для них умови оплати послуг за договором, загальну вартість послуг тощо.

Судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав (частина 1 статті 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатом послуг, а тому не може бути предметом договору (частина 1 статті 638 ЦК України).

Зазначений висновок зробив Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 462/9002/14-ц, який апеляційний суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України.

В акті прийому-передачі послуг від 15.01.2022 міститься детальний розрахунок наданих послуг під час розгляду справи у суді першої інстанції на загальну суму 13475 грн.

Отримання коштів адвокатом від ОСОБА_2 підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера від 30 листопада 2021 року та 15 січня 2022 року.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягали витрати на професійну правничу допомогу у сумі 13475 грн.

Додаткова винагорода у розмірі 5000 грн, пов`язана з досягненням позитивного результату у справі, стягненню не підлягає.

З огляду на викладене рішення суду у частині вирішення питання про розподіл судових витрат потрібно змінити і зменшити стягнуту з відповідача на користь позивачки суму витрат на професійну правничу допомогу до 13475 грн.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі частини 2 статті 141 ЦПК України документально підтверджені витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 6000 грн необхідно стягнути з відповідача.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2022 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат змінити і зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму витрат на професійну правничу допомогу до 13475 грн (тринадцять тисяч чотириста сімдесят п`ять грн).

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн (шість тисяч грн).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта