Справа № 308/2651/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Бокотей А.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні клопотання представника позивача про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 про скасування індивідуального акта

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Ужгородської міської ради , місцезнаходження: м.Ужгород, пл.Поштова, 3 (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

-визнати незаконним і скасувати рішення 7 сесії 8 скликання №298 «Про надання та відмову у наданні згоди на складання технічної земельної документації Ужгородської міської ради від 09.07.2021 в частині надання згоди на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, площею 0,0999 га, розташованої по АДРЕСА_2 в натурі (на місцевості) з подальшою передачею її у власність, громадянину ОСОБА_2 (п.1 п.п.1.2. Рішення).

Ухвалою від 06.06.2022 суд залучив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

До суду від представника позивача надійшла заяви про забезпечення позову, у якій він просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку за кадастровим номером :61:001:0222 площею 0,0999 га.

Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення може ускладнити подальше виконання судового рішення. Вказує на наявність обґрунтованих підстав вважати, що спірна земельна ділянка може бути відчужена органом місцевого самоврядування на користь інших осіб.

У підготовче засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

У підготовче засідання відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав.

У підготовче засідання третя особа не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подала.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення заяви про забезпечення позову, проаналізувавши долучені докази, суд встановив наступне.

Згідно з рішенням Ужгородської міської ради №1609 від 15.10.2010 позивач отримав у власність земельну ділянку кадастровий номер :62:002:0222 площею 0,0999 га в АДРЕСА_2 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯЛ №510087.

Між тим, у березні 2015 року прокурор міста Ужгорода звернувся до суд із позовом до Ужгородської міської ради та 31 фізичної особи, у тому числі і до ОСОБА_1 , який є позивачем у справі, що розглядається, із вимогами про визнання недійсними та скасування рішень Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення і передачі у власність земельних ділянок за адресою АДРЕСА_2 , поверненні та витребуванні земельних ділянок (судова справа №308/3120/15-ц).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2018, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 року по вказаній справі позов прокурора було задоволено, визнано незаконним і скасовано пункт 1.7. рішення 5 сесії 5 Ужгородської міської ради V скликання від 15.10.2010 року за №1609 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок, наданих у власність позивачу, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №510087 від 25.06.2011 року та повернуто до земель комунальної власності земельну ділянку за кадастровим номером :61:001:0222 площею 0,0999 га.

Утім, постановою Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №308/3120/15-ц вказані судові рішення в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 , були скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом із тим, відповідачем - Ужгородською міською радою 09 липня 2021 року було прийнято Рішення 7 сесії 8 скликання №298 «Про надання та відмову у наданні згоди на складання технічної земельної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», згідно з яким вирішено:

- надати згоду на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка належить позивачу - ОСОБА_1 ,площею 0,0999 га, розташованій по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :62:002:0222) в натурі (на місцевості) з подальшою передачею її у власність, громадянину ОСОБА_2 (п.1 п.п.1.2. Рішення).

Позивач, вважаючи, що прийняття 09 липня 2021 року Ужгородською міською радою рішення 7 сесії 8 скликання №298 «Про надання та відмову у наданні згоди на складання технічної земельної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» в частині надання згоди на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0999 га, розташованій по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :62:002:0222) в натурі (на місцевості) з подальшою передачею її у власність громадянину ОСОБА_2 (п.1 п.п.1.2. Рішення) порушує його права та охоронювані законом інтереси, зокрема право добросовісно володіти, користуватися і розпоряджатися спірними земельною ділянкою, звернувся до суду з цим позовом.

Водночас, виходячи з наявності підстав для вжиття заходів забезпечення шляхом накладення арешту на зазначену земельну ділянку, позивач подав відповідну заяву про забезпечення позову.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суддя виходив з такого.

За змістом частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частина 2 статті 149 ЦПК України).

Зазначені підстави є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивачів (заявників).

Тобто інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

У зв`язку з цим необхідно, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співмірним з позовними вимогами та чи відповідає він меті і завданням правового інституту забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані у вказаній Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, у рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 3) забороною вчиняти певні дії; 4) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 5) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 6) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 7) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами частини 1 статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

З аналізу наведеної норми вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони

Таким чином, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявників щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суддя з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема у тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у майбутньому. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Екстраполюючи викладене на фактичні обставини, суд доходить до переконання, що заява представника позивача про вжиття заходів щодо забезпечення позову є обґрунтованою, виходячи з наступних міркувань.

Так, предметом спору у цій справі є земельна ділянка за кадастровим номером :62:002:0222. У свою чергу, звернення позивача до суду зумовлене протиправністю, на його переконання п.1 п.п.1.2. рішення відповідача №298 «Про надання та відмову у наданні згоди на складання технічної земельної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», тобто підставою позову є порушення відповідачем прав позивача на землю, оскільки, як убачається зі змісту правової позиції позивача, останній вважає себе належним та повноправним землевласником спірної земельної ділянки. При цьому як на доказ вказаної обставини позивач покликається на державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯЛ №510087, що створює презумпцію належності йому речового права на земельну ділянку, що зазначена у згаданому державному акті.

Поряд із цим, як встановив суд, законність набуття позивачем речового права оспорюється органом місцевого самоврядування у зв`язку зі зверненням прокурора, зокрема, з метою витребування та повернення земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0222 до земель комунальної власності.

При цьому з огляду на те, що справа №308/3120/15-ц судами щодо позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 не розглянута, суд констатує, що спір з приводу права власності на згадану земельну ділянку між ОСОБА_1 та Ужгородською міською радою не вирішено.

За таких обставин суд вказує на те, що прийняття 09 липня 2021 року Ужгородською міською радою рішення 7 сесії 8 скликання №298 «Про надання та відмову у наданні згоди на складання технічної земельної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» в частині надання згоди на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0999 га, розташованій по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :62:002:0222) в натурі (на місцевості) з подальшою передачею її у власність громадянину ОСОБА_2 мало місце до фактичного вирішення спору щодо речового права на спірну земельну ділянку. Вказане суд оцінює з точки зору добросовісності відповідача.

Слід зауважити, що прийняття згаданого рішення є одним із етапів передачі земельної ділянки іншим особам. Отже, з обставин справи слідує, що відповідач у період до наявності спору щодо права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0222 та до його остаточного вирішення прийняв рішення, яке спрямоване на відведення та передачу спірного майна третім особам. Тобто суд вважає наявним ризик можливості подальшого відчуження вказаної земельної ділянки іншим особами, що зумовлює необхідність у накладенні арешту на відповідну земельну ділянку.

На переконання суду, невжиття заходів забезпечення уможливлює подальшу реалізацію у будь-який спосіб земельної ділянки на користь третіх осіб, зокрема, добросовісним набувачам, що може призвести до втрати сенсу подальшого розгляду заявлених позовних вимог, а також може зробити неможливим відновлення порушених інтересів держави та виконання ймовірного рішення суду по заявлених позовних вимогах.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заяву про вжиття заходів забезпечення позову слід задовольнити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Тобто здійснення зустрічного забезпечення є правом, а не обов`язком суду.

За приписами ч.3 ст.154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Утім, у вимірі ситуації, що розглядається судом, підстави для застосування зустрічного забезпечення в імперативному порядку відсутні. Отже, суд погоджується із аргументами заявника про те, що накладення арешту лише унеможливить продати земельну ділянку без будь-яких обмежень щодо її використання, що свідчить про відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 149-153, 248-250 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

заяву представника позивача про забезпечення позову задовольнити повністю.

Накласти арешт на земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0222 площею 0,0999 га, яка розташована по АДРЕСА_2 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя В.Й. Данко