Справа № 169/132/22
Провадження № 2/169/214/22
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2022 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді Тітівалова Р.К.,

з участю:

секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що вона з 14 лютого 1997 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 09 квітня 2020 року. Під час шлюбу відповідач ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0.15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на якій вони як подружжя побудували житловий будинок. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок за вказаною адресою зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . Крім того, сторони придбали автомобіль ГАЗ, номерний знак НОМЕР_1 , 1991 року випуску.

Вказуючи, що житловий будинок, земельна ділянка та транспортний засіб належать їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, однак зареєстровані за відповідачем, позивач просила визнати їх об`єктами спільної сумісної власності її та відповідача, визнати за нею право власності на 1/2 частку садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 , 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0.15 га, кадастровий номер :01:003:0021, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , 1/2 частку автомобіля ГАЗ, номерний знак НОМЕР_1 , 1991 року випуску, і стягнути в її користь грошову компенсацію в розмірі 48689 гривень, що становить половину вартості автомобіля.

Представник відповідача подала до суду відзив на позов, в якому вказала, що відповідач визнає позовні вимоги частково: щодо поділу спірного житлового будинку в рівних частках не заперечує, а щодо поділу земельної ділянки просить відмовити в позові у зв`язку з тим, що земельна ділянка набута відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем на підставі договору дарування і відповідно до положень статті 57 Сімейного кодексу України є його особистою власністю та поділу не підлягає. Зазначила, що вартість транспортного засобу, що є предметом спору, вважає завищеною. Також просила відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 гривень за написання і подання позовної заяви, оскільки вона підписана самою позивачкою, а не адвокатом.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав із викладених у ньому підстав, уточнив позовні вимоги щодо транспортного засобу: просив спірний транспортний засіб залишити у власності відповідача, стягнувши в користь позивача грошову компенсацію половини його вартості.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували щодо поділу житлового будинку та стягнення грошової компенсації половини вартості транспортного засобу, виходячи із наданої ними оцінки, що становить 69452 гривні. В іншій частині позовних вимог щодо поділу земельної ділянки просили відмовити із викладених у відзиві підстав.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 60 Сімейного кодексу України, частина третя статті 368 Цивільного кдексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-71 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

За змістом положень статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Аналогічні положення щодо способу, порядку поділу майна подружжя та розміру їхніх часток передбачені і статтями 69-71 Сімейного кодексу України.

За змістом наведених норм матеріального права при вирішенні питання про визнання майна подружжя їхньою спільною сумісною власністю з`ясуванню підлягають підстави й час набуття такого майна та у разі доведеності такого статусу майна його поділ може здійснюватися як шляхом визначення часток кожного з подружжя у спільному майні, внаслідок чого спільна сумісна власність трансформується у спільну часткову, так і шляхом виділу в натурі кожному з подружжя його частки зі спільного майна.

Судом встановлено, що з 14 лютого 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 09 квітня 2020 року розірвано (а. с. 10).

11 березня 2010 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0.15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0021 (а. с. 11).

Звертаючись із цим позовом до суду, позивач вказувала, що на зазначеній земельній ділянці вони з відповідачем під час шлюбу побудували житловий будинок.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Луківської селищної ради Турійського району Волинської області від 31 січня 2019 року № 12 за заявою ОСОБА_2 присвоєно адресний номер житловому будинку АДРЕСА_2 (а. с. 13).

Реєстрація права власності на зазначений будинок за відповідачем ОСОБА_2 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 серпня 2019 року, відповідно до якого підставою виникнення права власності є декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 05 червня 2019 року (а. с. 14).

Відповідно до частини першої статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина третя статті 368 Цивільного кодексу України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок побудований сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що сторонами не оспорюється, а правовий режим майна як спільної сумісної власності подружжя не залежить від того, на ім`я кого з подружжя воно було придбане, тому наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Щодо вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності та права власності на 1/2 частку за позивачем земельної ділянки, загальною площею 0.15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , суд дійшов такого висновку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Отже, вказана вище земельна ділянка, що є предметом спору і набута відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 11 березня 2010 року, була його особистою приватною власністю.

Разом із тим, відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Згідно зі статтею 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.

Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2021 року у справі № 295/10751/15-ц зазначив, що якщо на земельній ділянці, що є особистою приватною власністю, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям, виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України.

Такі ж правові висновки щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 307/2235/20, від 10 листопада 2021 року у справі № 161/14898/19, від 09 червня 2022 року у справі № 158/1803/21, від 17 червня 2022 року у справі № 663/2343/19.

За таких обставин у порядку поділу майна між сторонами у цій справі до позивача переходить право власності на 1/2 частку земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала відповідачу на праві особистої приватної власності та на якій знаходиться житловий будинок, який визнаний спільною сумісною власністю сторін.

Вказані у відзиві твердження про те, що спірні об`єкти нерухомості: житловий будинок та земельна ділянка, знаходяться за різними адресними номерами і до них не можуть бути застосовані положення статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, суд до уваги не приймає, оскільки той факт, що спірний житловий будинок ( АДРЕСА_2 /з) побудований саме на спірній земельній ділянці ( АДРЕСА_1 ) сторони у судовому засіданні визнали, у зв`язку з чим зазначена обставина в контексті положень частини першої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню не підлягає.

Доводи сторони відповідача про неможливість поділу земельної ділянки у зв`язку з тим, що вона є особистою приватною власністю відповідача є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону із зазначених вище у цьому рішенні мотивів.

Також судом встановлено, що сторони за час шлюбу придбали автомобіль ГАЗ, номерний знак НОМЕР_1 , 1991 року випуску, який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 зареєстрований 19 грудня 2007 року за відповідачем ОСОБА_2 (а. с. 61).

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності на свою частку в спільному майні з отримання грошової компенсації на свою користь, регулюються також положенням частини другої статті 364 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

З урахуванням уточнених в судовому засіданні позовних вимог позивач просила залишити вказаний транспортний засіб у власності відповідача та стягнути на її користь компенсацію 1/2 частини його вартості в розмірі 48689 гривень.

Згідно з наданим позивачем висновком про вартість автотранспортного засобу ринкова вартість зазначеного вище автомобіля станом на 07 лютого 2022 року становить 97378 гривень (а. с. 16 на звороті). Висновок виготовлений на підставі порівняльного методу вартості аналогічних об`єктів.

Разом із тим, під час судового розгляду цієї справи відповідачем також було надано суду звіт про оцінку спірного транспортного засобу, відповідно до якого його ринкова вартість станом на 10 травня 2022 року становить 69452 гривні (а. с. 56-67).

Виходячи з того, що вказаний звіт про оцінку сформований на підставі фактичного візуального огляду об`єкту дослідження транспортного засобу, а не шляхом порівняльного методу, то при визначенні розміру компенсації належної позивачу 1/2 частки у праві спільної сумісної власності суд вважає за необхідне взяти за основу вартість, визначену саме в наданому відповідачем звіті.

Відповідно до зазначених вище норм матеріального права, враховуючи погодження сторін щодо виділення у власність відповідача спірного автомобіля, факт згоди ОСОБА_4 на одержання грошової компенсації замість своєї частки у власності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині розміру грошової компенсації підлягають до часткового задоволення і транспортний засіб, який є спільною сумісною власністю сторін, слід визнати особистою приватною власністю відповідача та стягнути в користь позивача грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 34726 гривень (69452 грн / 2 = 34726 грн).

Такий же правовий висновок щодо поділу автомобіля, який є спільною сумісною власністю, та стягнення грошової компенсації вартості частки, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Щодо судових витрат.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково (92.65 %), то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1762 гривні 10 копійок (1901.89 грн * 92.65 % / 100 % = 1762.10 грн).

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 5500 гривень позивач надала ордер серії АС № 1034617, копію свідоцтва адвоката Клімука О.С. про право заняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги від 21 січня 2022 року, акт виконаних робіт від 16 лютого 2022 року, квитанцію до прибуткового касового ордера від 16 лютого 2022 року № 1 (а. с. 17-20).

Крім того, з матеріалів справи видно, що представник позивача брав участь у двох засіданнях (а. с. 94, 106), що входить у надання правничої допомоги і вартість таких послуг відповідно до додатку до договору про надання правничої допомоги становить 2000 гривень (по 1000 гривень за участь в одному засіданні).

Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Відповідач та його представник клопотання про їх зменшення відповідно до положень частини п`ятої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України не заявляли, співмірності цих витрат наданим адвокатом послугам не спростували.

Доводи представника відповідача про відсутність підстав для стягнення витрат за надання правничої допомоги у виді написання і подання позовної заяви в розмірі 4000 гривень, суд до уваги не приймає, оскільки вони є безпідставними і ґрунтуються на припущеннях.

Також позивачем здійснено витрати на виготовлення експертного висновку щодо вартості спірних об`єктів нерухомого і рухомого майна у розмірі 1300 гривень, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 02/122 та № 02/123 від 07 лютого 2022 року (а. с. 17 на звороті).

Таким чином, витрати позивача, що пов`язані з розглядом цієї справи, становлять 8800 гривень (5500 грн + 2000 грн +1300 грн = 8800 грн).

Витрати відповідача на правничу допомогу та виготовлення звіту щодо оцінки спірного транспортного засобу становлять 6000 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги № 029/22 від 21 квітня 2022 року, додатком № 1 до договору, актом прийому-передачі виконаних робіт, квитанцією від 03 серпня 2022 року, квитанцією від 10 травня 2022 року (а. с. 55, 102-105).

Виходячи із принципу пропорційності розподілу витрат, пов`язаних із розглядом справи (92.65 % і 7.35%), з відповідача на користь позивача слід стягнути 8153 гривні 20 копійок (8800 грн * 92.65 % / 100 % = 8153.20 грн), а з позивача на користь відповідача 441 гривню (6000 грн * 7.35 % / 100 % = 441 грн).

Разом із тим, частиною десятою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відповідно до зазначених положень процесуального закону та враховуючи, що на відповідача покладено більшу суму витрат, то суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані із розглядом цієї справи, у розмірі 7712 гривень 20 копійок (8153.20 грн 441 грн = 7712.20 грн).

На підставі викладеного, статей 60, 69-72 Сімейного кодексу України, статей 364, 372, 377 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 81, 82, 141, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 житловий будинок, загальною площею 112.2 кв. м, житловою площею 63.4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, загальною площею 0.15 га, з кадастровим номером :01:003:0021 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб марки ГАЗ 3507, 1991 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 .

Поділити в рівних частках майно, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності: визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку за кожним житлового будинку, загальною площею 112.2 кв. м, житловою площею 63.4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та на 1/2 (одну другу) частку за кожним земельної ділянки, загальною площею 0.15 га, з кадастровим номером :01:003:0021 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на транспортний засіб марки ГАЗ 3507, 1991 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію замість 1/2 (однієї другої) частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб марки ГАЗ 3507, 1991 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 34726 (тридцять чотири тисячі сімсот двадцять шість) гривень.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 10 (десять) копійок та витрати, пов`язані з розглядом справи, в розмірі 7712 (сім тисяч сімсот дванадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник позивача: ОСОБА_1 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Представник відповідача: ОСОБА_3 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_6 .

Головуючий

Повне рішення складено 12 серпня 2022 року.