УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2022 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О. В.,

за участі секретаря судового засідання Янок М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на рішення, дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) та про зобов`язання усунути порушення

В засіданні приймали участь:

представник скаржника: Осіпчук С. М.;

представник стягувача: Чудінович О. В.

ВСТАНОВИВ:

30 листопада 2021 року до Рівненського міського суду Рівненської області звернувся ОСОБА_1 зі скаргою на рішення, дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) та про зобов`язання усунути порушення, в якій просить суд:

- визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП 67326110 від 03 листопада 2021 року;

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 67326110 від 03 листопада 2021 року, винесену державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів);

- визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 03 листопада 2021 року у виконавчому провадженні ВП 67326110 від 03 листопада 2021 року, у частині арешту пенсійних коштів, як коштів цільового призначення;

- зобов`язати державного виконавця вчинити виконавчі дії щодо зупинення стягнення з боржника у виконавчому провадженні ВП 67326110 від 03 листопада 2021 року в частині пенсійних коштів, як коштів цільового призначення.

Свої вимоги скаржник мотивує зокрема тим, що на примусовому виконанні Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) перебуває виконавче провадження ВП 67326110, під час якого державним виконавцем були винесені постанови від 03 листопада 2021 року про відкриття виконавчого провадження та про арешт коштів боржника.

Стверджує, що дата народження боржника - ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому у виконавчому листі №569/8506/19 від 14.09.2021 вказана інша дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зважаючи на таку обставину, державний виконавець, згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" зобов`язаний був вчинити дії щодо повернення виконавчого документу без прийняття до виконання, у зв`язку з тим, що виконавчий документ не відповідає вимогам закону.

Скаржник зазначає, що державним виконавцем не було вручено йому засобами поштового зв`язку постанови про відкриття виконавчого провадження. Докази перевірки державним виконавцем факту отримання боржником такої постанови відсутні.

Також вказує, що фактично державний виконавець прийняттям рішення про винесення постанови про арешт коштів боржника від 03 листопада 2021 року порушує конституційне право скаржника, як громадянина України, на соціальний захист, що включає право на забезпечення його у старості, оскільки скаржник є пенсіонером за віком. Жодного іншого доходу, крім пенсії за віком, боржник немає. Вважає, що накладення арешту на рахунки боржника в частині, призначеній для отримання пенсійних коштів, як коштів цільового призначення, грубо порушує конституційне право скаржника, оскільки такий арешт коштів абсолютно повністю блокує використання боржником не тільки частини, а й у повному об`ємі пенсійними коштами, як коштами цільового призначення.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2021 року цивільна справа була передана судді Гордійчук І.О.

Ухвалою суду від 02.12.2021 (суддя Гордійчук І.О.) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 рішення, дії державного виконавця та зобов`язання усунути порушення.

24 січня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про відвід головуючого судді Гордійчук І.О.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 січня 2022 року (суддя Гордійчук І. О.) заяву ОСОБА_1 про відвід судді Гордійчук І.О. задоволено та передано справу до канцелярії Рівненського міського суду Рівненської області для вирішення питання про передачу іншому судді, у порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2022 року (суддя Левчук О. В.) цивільну справу №569/24427/21 за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) та про зобов`язання усунути порушення прийнято до свого провадження, призначено судове засідання на 08 лютого 2022 року.

08 лютого 2022 року розгляд скарги було відкладено на 01 березня 2022 року.

01 березня 2022 року розгляд скарги було відкладено на 27 квітня 2022 року.

27 квітня 2022 року від скаржника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги на іншу дату, у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану та зважаючи на постійні та практично щоденні оголошення про повітряну тривогу у м.Рівне, а відтак існування прямої загрози безпеці відвідувачів та працівників суду.

Розглянувши клопотання скаржника про відкладення розгляду справи, суд зазначає наступне.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Зокрема, відповідно до рекомендацій Ради суддів України, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні.

Виходячи з поточної ситуації, яка склалася у м.Рівне, де відсутні активні бойові дії, Рівненський міський суд Рівненської області здійснює свою діяльність у штатному режимі, з метою дотримання розумних строків розгляду скарги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання та здійснювати розгляд скарги на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказах.

У судовому засіданні 27 квітня 2022 року, суд без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні заяви скаржника про залучення ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та клопотанні про відвід представникам Відділу ДВС у м. Рівному.

У судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав та просив її задовольнити, з підстав в ній наведених.

Представник стягувача ПрАТ "Рівнеобленерго" у судовому засіданні вимоги скарги не визнав повністю та просив відмовити в її задоволенні.

Суд, дослідивши матеріали скарги, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, у тому числі здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Судом встановлено, що на виконанні Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (далі - Відділ) перебуває виконавче провадження № 67326110 з примусового виконання виконавчого листа Рівненського міського суду Рівненської області № 569/8506/19 від 14.09.2021 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" вартість необлікованої електричної енергії в розмірі 22208 гри. 78 коп. та витрат по сплаті судового збору в сумі 1921 гри. 00 коп.

03 листопада 2021 року державним виконавцем Відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, постанову про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження та постанову про арешт коштів боржника.

18 листопада 2021 року на офіційну електронну адресу Відділу надійшла заява боржника б/н від 18.11.2021 щодо надання інформації в межах виконавчого провадження №67326110.

25 листопада 2021 року Відділом було надано боржнику відповідь № 165382 разом з постановою про відкриття виконавчого провадження № 67326110 від 03.11.2021.

Стосовно твердження скаржника про зазначення у виконавчому документі іншої дати народження боржника, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб -за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

У пункті 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею,

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18) зроблено висновок, що «згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну. Тому відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання».

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 219/7439/14-ц (провадження № 61-31681св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 813/2125/16 (адміністративне провадження № К/9901/21841/18).

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 487/3774/16-ц (провадження № 61-42083св18) зробив аналогічний висновок з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14 визначено, що «вимоги до змісту виконавчого листа встановлені частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що потрібно зазначати у виконавчому листі індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи), а пунктом 6 частини першої статті 26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом з тим відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. Отже, висновок суду касаційної інстанції про те,що відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, слід вважати передчасним».

Така правова позиції викладена і у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, , № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що сама лише відсутність у виконавчому документі окремих відомостей про особу боржника, в тому числі помилкове зазначення іншої дати народження боржника, не є підставою для повернення виконавчих документів без прийняття до виконання.

Відповідно до ч.2 ст.32 Конституції України та ч.1 ст.302 ЦК України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, відповідно до п. 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частина 1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» містить вимоги до виконавчого документа, у якому, зокрема, має бути зазначено ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб платників податків).

Відповідно до п.6 ч.4 ст.4 цього Закону у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті четвертої виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення.

Разом із тим п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Тому, зазначення іншої дати народження боржника чи відсутність у виконавчому документі лише дати народження боржника при наявності його прізвища, ім`я, адреси, реєстраційного номеру облікової картки платника податків боржника, не є безумовною підставою для повернення виконавчого документу стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання.

Вищезазначене відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.06. 2014 року у справі № 6-62цс14 та у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №639/2561/18-ц.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Щодо доводів боржника про ненаправлення йому постанови про відкриття виконавчого провадження від 03 листопада 2021 року, суд завертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Так, 03 листопада 2021 року Відділом рекомендованим листом за вихідним номером № 153877 було надіслано боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження №67326110 від 03 листопада 2021 року за адресою боржника, що вказану у виконавчому документів, а саме: АДРЕСА_1 , що стверджується номером відправлення AT «Укрпошта» № 081.

13 грудня 2021 року до Відділу повернулась постанова про відкриття виконавчого провадження № 67326110 від 03 листопада 2021 року. Згідно довідки AT «Укрпошта» про причини повернення/досилання встановлено, що вказаний лист повернувся до Відділу у зв`язку із закінченням терміну зберігання, про що зазначено на конверті АТ «Укрпошта», копію якого додано до відзиву на скаргу.

Таким чином, враховуючи приписи ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», боржник був належним чином повідомлений про початок примусового виконання рішення шляхом надіслання державним виконавцем йому постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

При цьому, суд звертає увагу, що 25 листопада 2021 року Відділом також було надіслано на електронну адресу боржника відповідь № 165382 разом з постановою про відкриття виконавчого провадження № 67326110 від 03.11.2021 та вказані обставини не заперечуються сторонами.

Стосовно доводів скаржника про неправомірність дій державного виконавця щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 03 листопада 2021 року у частині арешту пенсійних коштів, як коштів цільового призначення необхідно зазначити, що відповідно до частини першої та другої ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Судом встановлено, що скаржник є боржником по справі за судовим рішенням про стягнення із нього суми боргу, рішення суду набрало законної сили та передано для примусового виконання до органів виконавчої служби. Боржник в добровільному порядку судове рішення не виконує, а тому державний виконавець здійснює дії, які спрямовані на примусове виконання судового рішення та стягнення із боржника встановленої суми боргу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ч. 2 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

З метою ефективного, повного та своєчасного виконання виконавчих документів, керуючись нормами статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 6 частини 1 статті 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», під час відкриття виконавчого провадження, в порядку передбаченому п. ч.2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», старшим державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника № 67326110 від 03 листопада 2021 року, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржник.

При цьому, з метою уникнення ситуації, яка б могла призвести до порушення державним виконавцем Конституційно гарантованих боржнику прав, у п. 1 Постанови про арешт коштів боржника № 67326110 від 03 листопада 2021 року останнім було зазначено "крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику", що у свою чергу, підтверджує законність таких дій державного виконавця, оскільки у разі наявності законних обставин, які б забороняли (перешкоджали) фінансовим установам (банкам) здійснити дану операцію, банки, як виконавці такої постанови, зобов`язані повідомити державного виконавця відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" про те, що накладення арешту є неможливим та обґрунтувати відмову у виконанні постанови про арешт коштів боржника.

У справі №915/1000/18 Верховний Суд зробив наступні правові висновки: Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. Однак, стаття 48 Закону України Про виконавче провадження встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною 4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №905/361/19.

Окрім того, відповідно до п. 2 частини 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання, на поточиш рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки, на кошти па інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.»

Законодавцем надано вичерпний перелік рахунків «зі спеціальним режимом використання», на які виконавцю заборонено звернення стягнення заборгованостей та накладення арешту.

Також, частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», чітко передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, яким є:

- отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

- надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

- отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

- наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності -суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

- відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

- отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

- погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

- отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

- підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Тобто, імперативною нормою закону встановлено .

Суд зазначає, що в скарзі боржником не зазначено підстав для зняття арешту та не надано доказів на підтвердження наявності відкритих рахунків у банках, які мають спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Довідка Рівненського об`єднаного управління ПФУ в Рівненській області від 16.11.2021 №724218, що долучена скаржником до скарги, лише підтверджує отримання скаржником пенсії за віком.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому ст.ст. 76-80, 82 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достатності та достовірності, а також підстави звільнення від доказування.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 3 ст.451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що доводи скарги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому скарга не підлягає задоволенню судом.

Керуючись ст. 81, 260, 353, 354, 447, 450, 451, 453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення, дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) та про зобов`язання усунути порушення відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасники справи:

скаржник: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ;

стягувач: Приватне акціонерне товариство "Рівнеобленерго": м. Рівне, вул. Кн. Володимира, 71;

орган державної влади, дії якого оскаржуються; Відділ ДВС у місті Рівне Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів): м.Рівне, вул. Замкова, 22а.

Ухвала підписана 02.05.2022.

Суддя Левчук О. В.