Справа №132/3131/21
Провадження №2/132/272/22
Ухвала

Іменем України

"20" квітня 2022 р. місто КАЛИНІВКА

Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання ГОРДІЄНКО А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області матеріали позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Калинівської міської ради Вінницької області про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Калинівського районного суду Вінницької області перебуває на розгляді позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Калинівської міської ради Вінницької області про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем.

За частинами 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Такий обов`язок, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, лежить виключно на стороні, яка повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а також надати відповідні докази.

Доказами, згідно статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається зі змісту прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять суд встановити факт, що вони постійно проживали разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Мізяків Калинівського району Вінницької області, протягом останніх п`яти років на час відкриття спадщини.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном.

Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Виходячи з викладеного, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, право на звернення до суду із вимогою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини виникає у особи виключно у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину через відсутність документів, що посвідчують відповідний факт.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 14.04.2021р. у цивільній справі № 205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21), яка узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, та п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року.

Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судам слід звертати увагу на наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п.1 ч.1 ст.205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК).

Отже, відсутність у заявника (позивача) постанови нотаріуса про відмову в оформленні права на спадщину, зокрема через відсутність документів, що посвідчують факт постійного проживання зі спадкодавцем, є правовою підставою для відмови у задоволенні заяви (позову).

Заявниками при зверненні до суду не дотримано зазначених вимог процесуального закону, правових позицій та судової практики, та не додано до позовної заяви постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а також доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги (п.п.5, 8 ч.3 ст.175 ЦПК України).

Відповідно до частини 11 статті 187 ЦПК України, суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановлює ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

На підставі наведеного, суд вважає за необхідне залишити вказану позовну заяву без руху, надавши позивачам строк для усунення її недоліків /тобто, для надання місцевому суду постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а також доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги/.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вимога суду про усунення недоліків позовної заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Керуючись ст.ст. 177 та 185 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Калинівської міської ради Вінницької області про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем залишити без руху.

Надати позивачам строк для усунення недоліків позовної заяви, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення копії цієї ухвали, роз`яснивши при цьому, що в разі не усунення вищевказаних недоліків в наданий строк, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя