Провадження № 22-ц/802/249/22 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Карпук А.К., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області" про стягнення заборгованості за договором позики, неустойки, 3% річних та інфляційних втрат за апеляційною скаргою відповідача Державного підприємства "Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 23.06.2020 року він уклав з ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики). Згідно з даним договором він повинен був протягом місяця надати допомогу в розмірі 250 000 грн, а відповідач прийняти на себе зобов`язання повернути кошти в строк, визначений п. 2.7 договору, тобто до 30.09.2020 року.

Позивач вказує, що він кошти надав, однак відповідач свої зобов`язання не виконав та кошти не повернув. У подальшому, починаючи з грудня 2020 року він неодноразово звертався до відповідача, проте останнім ігнорувалась вимога щодо виконання договору позики.

ОСОБА_1 вказує, що 05.01.2021 року та 05.02.2021 року двічі звертався до відповідача з вимогою про повне виконання договору, а також про виплату неустойки в розмірі 10% на підставі п. 5.2 договору, однак відповідач свої зобов`язання не виконав.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 294791,91 грн, з яких: 250000 грн основного боргу, 25000 грн - пеня за прострочення виконання боргових зобов`язань, 3904,11 грн 3% річних, 15887,80 грн - інфляційне збільшення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 294791,91 грн, з яких: 250 000 грн - сума позики, 25 000 грн - пеня за прострочення виконання боргових зобов`язань, 3904,11 грн 3% річних, 15887,80 грн - інфляційні втрати. Стягнуто з ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2947,91 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог відповідач посилався на те, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в порушення вимог ст.89 ЦПК України неповно і необ`єктивно дослідив наявні у справі докази, що були подані позивачем. Звертає увагу на те, що поворотна фінансова допомога була отримана відповідачем від позивача згідно договором та використовувалась на потреби позичальника відповідно до статутних цілей його діяльності, як зазначено в п. 2.5 договору. Тобто кошти, які отримані від позивача, були спрямовані на виплату заробітної плати працівникам даного підприємства. Оскільки виплата заробітної плати є пріоритетною відповідно до законодавства, тому у разі недостатньої кількості коштів на рахунку ДП «Служба МАД у Волинській області», то відповідач зобов`язаний у першу чергу виплатити зарплатню, а не повертати фінансові зобов`язання. Вимоги щодо стягнення неустойки в розмірі 3% річних, інфляційних втрат та пені апелянт також вважає такими, що не підлягають задоволенню. Звертає увагу, що позивач станом на 30.09.2020 року,тобто на день закінчення терміну дії договору, будучи директором даного підприємства, не повернув собі борг за договором, тому є підстави вважати, що позивач навмисно затягував час звернення з вимогами про повернення боргу, аби збільшити розмір пені та неустойки.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання сторони та їх представники не з"явилися, хоча повідомлялися апеляційним судом належним чином, відповідно до вимог ст. ст.128,130 ЦПК України. Позивач ОСОБА_1 , як вбачається зі змісту довідки Укрпошти про причини повернення рекомендованого листа, відмовився від отримання рекомендованого листа з викликом до суду, а його уповноважений представник та представник відповідача ДП "Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області" отримали повідомлення завчасно - 24 березня 2022 року, що підтверджено відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які наявні в матеріалах справи. А тому колегія суддів ухвалила розгляд справи в апеляційному порядку проводити у відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України .

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що майнові права позивача порушені, зобов`язання за договором позики відповідачем належним чином не виконані, а тому суд дійшов висновку про законність та доведеність позовних вимог про стягнення з відповідача суми позики, пені за прострочення виконання боргових зобов`язань, суми індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Проте, колегія суддів не може погодитись у повному обсязі з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статей 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування відсотків або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Отже, поворотна фінансова допомога за своєю суттю - це передача позичальнику у користування на певний строк суми грошових коштів без нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плату за користування такими грошовими коштами, тобто позика грошових коштів.

Поворотна фінансова допомога надається на підставі договорів, що передбачають передачу підприємству у користування на певний строк суми грошових коштів без нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плату за користування такими грошовими коштами.

Таким чином, за своєю правовою природою між сторонами був укладений договір позики, а тому під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Операції з позики грошових коштів оформлюються згідно з вимогами статті 1046 «Договір позики» глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. З моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається укладеним.

Згідно із ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у строк відповідно до умов договору.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.06.2020 року між ОСОБА_1 та ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» укладено письмовий договір №01-пфд/20 про надання поворотної фінансової допомоги (позики) строком до 30 вересня 2020 року (а.с. 10-13).

За умовами договору кредитор зобов`язується надати позичальнику безвідсоткову фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений даним договором строк. Позика надається позичальнику на умовах зворотності на безвідсотковій безоплатній основі. Сума позики за даним договором становить 250 000 грн 00 коп.

Відповідно до п.1.2 договору поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов"язковоою до повернення.

Позика надається кредитором шляхом внесення коштів на рахунок позичальника або перерахування коштів на поточний рахунок з особового рахунку позикодавця ( п.2.4 договору).

Згідно з квитанціями від 23.06.2020 року № та від 24.06.2021 року № ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» було прийнято від ОСОБА_1 250000,00 грн. (а.с. 14-15), що і не заперечується відповідачем.

Як слідує з п. 2.7 договору, поворотна фінансова допомога надається позичальнику строком до 30.09.2020 року. Позика повертається кредитору шляхом перерахування коштів на особовий рахунок позикодавця в установі банку (п.3.4).

Відповідно до п.3.1 договору поворотна допомога підлягає поверненню на вимогу позикодавця, але не пізніше спливу останнього дня строку, визначеного в п.2.7 цього договору.

Встановлено судом та не заперечується сторонами, що станом на день закінчення строку договору - до 30.09.2020 року позика повернута не була.

05.01.2021 року та 05.02.2021 року позивачем на адресу відповідача направлялись письмові вимоги про повернення суми позики.

Отже, встановивши, що сторони уклали між собою договір №01-пфд/20 про надання поворотної фінансової допомоги (позики), вказаний договір не визнаний у встановленому законом порядку недійсним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення отриманих у позику коштів у сумі 250000 грн з відповідача.

Разом з тим, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь неустойки, апеляційний суд зазначає наступне.

Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених грошових коштів має здійснюватися у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України (пункт 6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19)).

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 204/5296/15-ц вказав, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається зі змісту п.4.3 укладеного сторонами договору, позикодавець має право у будь-який момент вимагати дострокове повернення коштів, наданих позичальнику у вигляді поворотної фінансової допомоги, шляхом надсилання вимоги про повернення суми поворотної фінансової допомоги.

Відповідно до п.3.2 договору сторони обумовили, що у випадку, якщо позикодавець бажає достроково отримати кошти, надані позичальнику, він зобов"язаний надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення вимогу про повернення суми поворотної фінансової допомоги, складену в письмовому вигляді, на фактичну адресу позичальника.

Згідно з п.3.3 договору позичальник у разі отримання письмової вимоги позикодавця про повернення поворотної фінансової допомоги зобов"язаний протягом 15 (п"ятнадцяти) робочих днів з моменту отримання вимоги повернути кошти у порядку, передбаченому п.3.4 цього договору.

Як обумовлено сторонами у п.4.2 договору, позичальник зобов"язаний повернути фінансову допомогу до закінчення строку, визначеного в п.2.7 цього договору або після отримання письмової вимоги позикодавця про дострокове повернення.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що при порушенні позичальником строку повернення поворотної фінансової допомоги, передбаченого п. 2.7 цього договору, чи невиконання п. 3.3 позичальник повинен сплатити на користь позикодавця неустойку в розмірі 10% від розміру поворотної фінансової допомоги, що є неповернутою на момент отримання вимоги про повернення або на момент спливу строку, визначеного п. 2.7 договору.

За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст.1050 ЦК України передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то за період до прострочення боржника підлягають стягненню виплати, передбачені відповідно до умов договору (процента та неустойка), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Разом з тим, як свідчить один з усталених висновків, який був неодноразово відображений у постановах Великої Палати, що після закінчення строку договору позики чи у разі реалізації вимоги про дострокове повернення коштів кредитор втрачає право на нарахування неустойки, передбаченої договором. Отже, після закінчення терміну дії договору чи у випадку його дострокового розірвання з ініціативи кредитора, останній втрачає можливість не лише на нарахування процентів, передбачених кредитним договором, а й на стягнення неустойки (пені/штрафів). При цьому, положення, згідно з якими пеня нараховується до повного повернення коштів, теж не застосовуються судами. Це випливає з того, що на думку Верховного Суду, закінчення терміну дії договору чи реалізації вимоги про його дострокове повернення дорівнює його розірванню, а тому відносини між сторонами переходять з площини договірних у загальні зобов`язальні. Тобто, свої відносини врегульовують вже не положеннями договору, а загальними нормами цивільного законодавства.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: № від 23.12.2020 року у справі 753/12335/18; від 16.12.2020 року у справі № 523/10862/16-ц; від 09.12.2020 року у справі № 361/6751/16 та в багатьох інших.

Таким чином, аналізуючи пункти 2.7., 3.3 та 5.2. спірного договору, колегія суддів доходить висновку, що вони стосуються та можуть застосовуватися для обрахунку неустойки лише у разі неповернення позичених коштів на вимогу позикодавця у визначений договором 15-денний строк, тобто достроково, із надісланням письмової вимоги про їх повернення до 30 вересня 2020 року.

Отже, в даному випадку, виходячи зі змісту укладеного сторонами договору позики, неустойка в розмірі 10% від розміру поворотної фінансової допомоги не може бути стягнута після закінчення строку дії даного договору, враховуючи вищенаведені правові позиції, оскільки після 30 вересня 2020 року застосовуються наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України.

Разом з тим, слід також зазначити, що направлення позивачем до підприємства письмової вимоги про повернення позики та неустойки в січні та в лютому 2021 року в даному випадку фактично не має правового значення для вирішення спору в частині стягнення неустойки, оскільки надсилання такої вимоги поза межами дії договору, тобто після 30 вересня 2020 року, не передбачене умовами договору.

Наведеного суд першої інстанції у повній мірі не врахував, зробив помилкові висновки про наявність підстав для стягнення неустойки після спливу строку надання у користування позичальникові суми позики.

За таких обставин обґрунтованим є висновок про стягнення з позичальника на користь кредитора лише суми позики та 3% річних й інфляційних втрат згідно зі ст. 625 ЦК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення неустойки, а тому рішення суду підлягає зміні в цій частині з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, рішення суду постановлено в частині стягнення неустойки з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає зміні з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в сумі 269791,91 грн, з яких: 250000 грн - сума позики, 3904,11 грн - 3% річних та 15887,80 грн - інфляційні втрати.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В порядку розподілу судових витрат, відповідно до вимог ст.137,141, 382 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за сплату судового збору у розмірі 2322,96 грн, та 4576 гривень за надання правничої допомоги.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства "Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області" задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2021 року в даній справі змінити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області" на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором поворотної фінансової допомоги (позики) від 23 червня 2020 року в розмірі 269791 (двісті шістдесят дев"ять тисяч сімсот дев"яносто одна) гривня 91 коп., з яких: 250000 грн - сума позики, 3904,11 грн - 3% річних, 15887,80 грн - інфляційні втрати.

В решті позовних вимог - в частині стягнення пені - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства "Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області" на користь ОСОБА_1 2322 (дві тисячі триста двадцять дві) гривні 96 копійок понесених судових витрат за сплату судового збору та 4576 (чотири тисячі п"ятсот сімдесят шість) гривень за надання правничої допомоги, а всього судових витрат - 6898 (шість тисяч вісімсот дев"яносто вісім) гривень 96 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2022 року.

Головуючий суддя

Судді