КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5669/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі,

УСТАНОВИВ:

у листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні.

Оскільки, відповідач в добровільному порядку домовленості щодо утримання спільної доньки сторони не досягли, інших дітей на утриманні відповідач не має, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн. щомісячно, з урахуванням індексації, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з часу пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000, 00 грн. щомісячно, з урахуванням індексації, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 22 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині визначення розміру аліментів, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з серпня 2021 року.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що останній не ухилявся від участі у вихованні дитини та добровільно перераховував кошти на її утримання.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що з березня 2020 року з загальновідомих причин, які відомі позивачу, ОСОБА_1 не має постійного джерела доходу і сплачувати в повному обсязі стягнуті аліменти останній не може.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, сторони з 28 квітня 2018 року по 21 липня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується матеріалами справи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Відповідно до Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , актовий запис № 6452, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачем, остання самостійно несе тягар по утриманню доньки, відповідач, в свою чергу, на день винесення рішення по справі матеріальної допомоги не надає, хоча є працездатним, інших утриманців не має та може надавати матеріальну допомогу, тому розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00 грн. щомісячно, з урахуванням індексації, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку спільної дитини сторін.

З такими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 3 вказаної Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Положеннями статті 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно з статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 2395 грн., з 01 липня - 2510 грн., з 01 грудня - 2618 грн.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

З матеріалів справи вбачається, що наразі донька сторін проживає разом з матір`ю. Так як ОСОБА_1 є її батьком та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини саме в розмірі 10000,00 грн.

Твердження в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що він не ухилявся та добровільно перераховував кошти на утримання своєї доньки, є підтвердженням того, що останній має можливість сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність постійного джерела доходу, не звільняє останнього від сплати аліментів на утримання своєї доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інші доводи апеляційної скарги разом з долученими доказами були ретельно дослідженні судом першої інстанції та повторного перевірки не потребують.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач не обґрунтував належним чином та не надав доказів неможливості сплачувати аліменти в розмірі 10000,00 грн.

Водночас, слід зазначити, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що з урахуванням всіх обставин справи, матеріальних потреб дитини, обов`язку другого з батьків також утримувати дитину, стану здоров`я платника аліментів, який є чоловіком працездатного віку, а відомості про незадовільний стан його здоров`я відсутні, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти в розмірі 10 000,00 грн.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 80, 81, 367, 369, 374, 375 України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 квітня 2022 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана