Справа № 347/2218/16
Провадження № 22-ц/4808/438/22
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Максимів Ю.В.

представника апелянта адвоката Рокетської С.В.

відповідача-позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача-позивача адвоката Марченка Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Косівського районного суду від 24 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Гордія В.І. в м. Косів, у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання розрахунку заборгованості по кредиту таким, що не відповідає дійсності,

в с т а н о в и в:

В грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 25 березня 2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFWWGI, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 300 000 грн на термін до 25 березня 2018 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно заяви ОСОБА_1 від 24 листопада 2008 року кредитний договір № IFWWGI від 25 березня 2008 року переведено з валюти гривня у валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 47 685,99 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 25 березня 2008 року між банком та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов`язалася солідарно в повному обсязі відповідати за зобов`язаннями позичальника. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 23 вересня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 39 743,33 долари США, з яких 27 503,88 долари США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 6 844,64 долари США заборгованість по відсотках за користування кредитом, 1 100,45 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 4 294,36 долари США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, то кредитор вправі на свій розсуд вимагати частину заборгованості. Таким чином позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № IFWWGI від 25 березня 2008 року в розмірі 27 503,88 долари США, що за курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року становить 712 900,57 грн та складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати розрахунок заборгованості по кредиту IFWWGI від 25 березня 2008 року таким, що не відповідає дійсності.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що в порушення вимог чинного законодавства йому не було роз`яснено щодо взяття на себе валютних ризиків, що виразилося у ненаданні передбаченого договором графіку погашень заборгованості по кредиту. Крім того, Верховний Суд України у справі № 6-1746цс16 встановив, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, а тому компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача є незаконною. Також, згідно вимоги банку від 16 жовтня 2014 року про дострокове припинення договору встановлено 30-ти денний строк з дня отримання вимоги. Таким чином, банк сам скоротив термін договору, а тому припинив його. Отже, його заборгованістю слід вважати заборгованість станом на 01 грудня 2014 року за вирахуванням незаконної, з точки зору Верховного Суду України, компенсації за комісію. З іншого боку, заборгованість складала 295 004,44 грн, а в розрахунку банку присутня сума 301 375,44 грн. Також згідно даних НБУ станом на 25 листопада 2008 року вартість долара США складала 6,295 грн за 1 долар США, а банк порахував по 6,32 грн, в результаті чого різниця склала 1 430,50 грн. Аналогічні помилки у розрахунку заборгованості за 25 червня 2008 року та 25 липня 2008 року: зазначені однакові суми 296 696,40 грн та різні відсотки 15,00% та 25,08%, що є незаконним. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив його зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Косівського районного суду від 24 грудня 2021 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання розрахунку заборгованості по кредиту IFWWGI від 25 березня 2008 року таким, що не відповідає дійсності задоволено.

Визнано розрахунок заборгованості по кредиту IFWWGI від 25 березня 2008 року таким, що не відповідає дійсності.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840,80 грн оплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Косівського районного суду від 28 січня 2022 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 16 000 грн понесених судових витрат за надання правової допомоги.

АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Косівського районного суду від 24 грудня 2021 року подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до зустрічного позову ОСОБА_1 позовної давності. Вказує, що про ймовірне порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався після подачі банком даного позову в січні 2017 року, однак із зустрічним позовом звернувся лише 14 вересня 2020 року, а тому очевидно, що позивач за зустрічним позовом пропустив строк позовної давності.

Також апелянт зазначає, що суд не дав належної правової оцінки розрахунку заборгованості, з якого вбачається, що відповідач дійсно отримав грошові кошти та деякий час сплачував заборгованість, однак не в повному обсязі, що стало підставою для звернення в суд з даним позовом. Вказує, що всі операції за кредитним договором, а також те, як саме нараховувалися санкції, чітко відображені в розрахунку заборгованості, що не було проаналізовано судом.

На думку апелянта, суд безпідставно взяв до уваги висновок експерта від 14 травня 2021 року та поклав його в основу оскаржуваного рішення, оскільки даним висновком не спростовано наявність заборгованості позичальника в заявленому банком розмірі, натомість встановлено видачу позичальнику кредитних коштів та експерт не відповів яка фактично заборгованість позичальника перед банком по тілу кредиту, процентах, прострочених процентах, комісії, простроченій комісії та пені, враховуючи умови кредитного договору. Відтак, такий висновок експерта є неповним.

Апелянт зауважує, що за змістом та суттю узагальнень судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, у разі, якщо відповідний розрахунок здійснено позивачем неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, то суд може зобов`язати позивача надати більш повний та детальний розрахунок. Також суд не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити та подати суду контррозрахунок. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та у взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок є процесуальним обов`язком суду, який суд першої інстанції не виконав.

Також апелянт зазначає, що постановою Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 347/1457/17 залишено в силі рішення апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про встановлення факту припинення договору про іпотечний кредит та визнання недійсним доручення про продаж іноземної валюти. В даній постанові Верховним Судом встановлено, що після отримання повідомлення банку про зміну відсоткової ставки ОСОБА_1 не вимагав розірвання договору про іпотечний кредит, не повернув суму заборгованості в повному обсязі й відсотки за фактичний строк його користування. Зобов`язання за вказаним кредитним договором на даний час не виконані і жодних належних доказів на підтвердження погашення заборгованості відповідачем не надано.

Крім того апелянт вказує, що такий спосіб захисту, як визнання розрахунку заборгованості по кредиту таким, що не відповідає дійсності, у законі відсутній, є незрозумілим, які права та інтереси позивача за зустрічним позовом порушені.

З цих підставапелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісні позовні вимоги задоволити, в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не скористався.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта скаргу підтримала та просила її задоволити.

Відповідач-позивач ОСОБА_1 та його представник скаргу заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 25 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого в подальшому став ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») таОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № IFWWGI, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 300 000 грн, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15,00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надано до 25 березня 2018 року. Погашення платежів за кредитом здійснюється позичальником виключно у національній валюті України гривні, щомісячний платіж становить не менше 4 878,39 грн (т. 1 а.с. 13-17).

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 25 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № IFWWGI/1, згідно якого поручитель взяла на себе зобов`язання солідарно та в повному обсязі відповідати за зобов`язаннями позичальника ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 22-23).

24 листопада 2008 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про зміну валюти кредиту з гривні на долар США та просив залишок заборгованості в розмірі 295 004,44 грн конвертувати у валюту долар США по курсу на дату укладення додаткової угоди до договору, а також просив залишити термін кредитування 10 років (т. 1 а.с. 18).

У зв`язку з поданням вищевказаної заяви, 25 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № IFWWGI від 25 березня 2008 року, згідно умов якої, зокрема п. 8.1, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на вказаний у договорі рахунок з 25 листопада 2008 року по 25 березня 2018 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 47 685,99 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 25 листопада 2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит № IFWWGI від 25 березня 2008 року складає 301 375,44 грн, що еквівалентно 47 685,99 доларів США. Періодом сплати вважати по «25» число кожного місяця. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (Додаток № 1), який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 25 листопада 2008 року, і який згідно пункту 8.9 вказаної додаткової угоди, є невід`ємним додатком до даного договору (т. 1 а.с. 19-21).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № IFWWGI від 25 березня 2008 року, станом на 23 вересня 2016 року за відповідачем наявна заборгованість в розмірі 39 743,33 долари США, з яких 27 503,88 долари США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 6 844,64 долари США заборгованість по відсотках за користування кредитом, 1 100,45 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 4 294,36 долари США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 1 а.с. 5-8).

В позовній заяві позивач зазначив, що кредитор вправі на свій розсуд вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом і, відповідно, заборгованість до стягнення становить 27 503,88 долари США, що за курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року становить 712 900,57 грн та складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

Не погоджуючись із розрахунком заборгованості, ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив вищевказаний розрахунок заборгованості визнати таким, що не відповідає дійсності.

Задовольняючи вказаний зустрічний позов та відмовляючи в задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що згідно висновку експерта № 93 від 14 травня 2021 року встановити реальну заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № IFWWGI від 25 березня 2008 року станом на 01 грудня 2014 року на підставі наявних у справі документів не надається можливим, а розрахунок заборгованості, наданий банком, не відповідає умовам кредитного договору та чинному законодавству України. Таким чином, надані банком докази не підтвердили наявність у ОСОБА_1 станом на 23 вересня 2016 року саме вказаної в позові суми заборгованості, а в ході розгляду справи іншу суму банк не заявляв і будь-яких інших доказів на підтвердження наявності у відповідача кредитної заборгованості не подавав.

Однак, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Переглядаючи рішення в частині вирішення первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Положеннями ст. 607 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі смерті поручителя (крім випадків майнової поруки), враховуючи положення статті 607, частини першої статті 608 ЦК, а також сутності поруки як особистого зобов`язання відповідати за належне виконання основного зобов`язання, спадкоємці поручителя не є солідарними боржниками за кредитним договором.

З аналізу вищенаведеного слідує, що правовідносини, які виникають з договору поруки, не допускають правонаступництва.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

З матеріалів справи вбачається, що поручитель за договором поруки № IFWWGI/1 від 25 березня 2008 року - ОСОБА_2 20 жовтня 2009 року змінила ім`я на ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 54).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 53).

Таким чином, зобов`язання поручителя ОСОБА_4 за вищевказаним договором поруки є припиненими у зв`язку з її смертю.

За таких обставин, суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, а не вирішувати спір в цій частині.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ КБ«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості слід скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

Щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, то колегія суддів вважає, що такі підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У справах про стягнення заборгованості за кредитним договором до предмета доказування включається наступна сукупність фактів: укладення кредитного договору, надання грошових коштів позичальнику у розмірах та на умовах, встановлених договором, повернення, часткове повернення чи не повернення кредитних коштів та сплата процентів, розмір заборгованості, що утворилась.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що банком не доведено заборгованість за кредитним договором, заявлену у позові, з урахуванням висновку експерта, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Разом з тим, зазначений висновок не відповідає обставинам справи.

Так, відповідно до п. 1.1 кредитного договору № IFWWGI від 25 березня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого в подальшому став ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») таОСОБА_1 , банк зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 300 000 грн, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15,00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Згідно з п. 1.3 договору кредит надано до 25 березня 2018 року на поліпшення якості житлового будинку.

25 листопада 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № IFWWGI від 25 березня 2008 року, відповідно до п. 8.1 якої банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на вказаний у договорі рахунок на строк з 25 листопада 2008 року по 25 березня 2018 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 47 685,99 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 25 листопада 2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит № IFWWGI від 25 березня 2008 року складає 301 375,44 грн, що еквівалентно 47 685,99 доларів США. Періодом сплати вважати по «25» число кожного місяця. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (Додаток № 1), який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 25 листопада 2008 року, і який згідно пункту 8.9 вказаної додаткової угоди, є невід`ємним додатком до даного договору.

Отже, кредитний договір та додаткова угода до нього підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення кредитного договору та додаткової угоди до нього ОСОБА_1 не заявляв додаткових вимог щодо вказаного кредитного договору та додаткової угоди та не мав заперечень. ОСОБА_1 тривалий час виконував договори, тобто розумів умови та спосіб розрахунку, що свідчить про прийняття ним таких умов.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

За змістом ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підтвердження своїх вимог щодо стягнення заборгованості банком надано розрахунок заборгованості станом на 23 вересня 2016 року, згідно якого загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), яку банк просить стягнути з відповідача, становить 27 503,88 долари США, заборгованість по відсотках за користування кредитом становить 6 844,64 долари США, заборгованість по комісії за користування кредитом становить 1 100,45 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором становить 4 294,36 долари США. Всього сума заборгованості становить 39 743,33 долари США(т. 1 а.с. 5-8).

Чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно, застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.

Крім того, відповідач не спростував факт отримання кредиту, тим більше здійснював його часткове погашення, під час розгляду справи не був згоден із заявленим банком розміром заборгованості, проте свого розрахунку не надав.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо неналежності розрахунку заборгованості за кредитним договором є помилковими, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому належних і допустимих доказів на спростування наданого банком розрахунку відповідачем суду надано не було.

Крім того, під час розгляду справи суд також не врахував наступного.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Колегія суддів враховує, що за результатами проведення судово-економічної експертизи суду надано висновок експерта № 93 від 14 травня 2021 року, відповідно до якого дослідженням поданих документів, судовим експертом встановлено, що встановити реальну заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № IFWWGI від 25.03.2008 року станом на 01.12.2014 року на підставі наявних у справі документів не надається можливим; на підставі наявних у справі документів, розрахунок заборгованості по кредиту ОСОБА_1 № IFWWGI від 25.03.2008 року, наданий банком, не відповідає умовам кредитного договору та чинному законодавству України. Зокрема, експертом зазначено, що в матеріалах справи відсутні та не були надані на клопотання експерта: платіжні документи ПАТ КБ «ПриватБанк», які підтверджують факт перерахування коштів на поточний рахунок НОМЕР_3 позичальника ОСОБА_1 , відповідно до п. 8.1 додаткової угоди від 28.11.2008 року до договору про іпотечний кредит № IFWWGI від 25.03.2008 року; виписки по рахунку НОМЕР_3 позичальника ОСОБА_1 , де відображається надходження коштів по сплаті заборгованості за додатковою угодою від 28.11.2008 року до договору про іпотечний кредит № IFWWGI від 25.03.2008 року за весь період кредитування; кредитна справа позичальника ОСОБА_1 по договору про іпотечний кредит № IFWWGI від 25.03.2008 року; регістри бухгалтерського обліку, що відображають нарахування відсотків за користування кредитними коштами та заборгованість позичальника ОСОБА_1 по договору про іпотечний кредит № IFWWGI від 25.03.2008 року. Фактично, у висновку констатується, що експертиза не проведена через відсутність витребуваних документів.

Разом з тим, ОСОБА_1 не заперечується факт перерахування коштів на поточний рахунок НОМЕР_3 відповідно до п. 8.1 додаткової угоди від 28 листопада 2008 року до договору про іпотечний кредит № IFWWGI від 25 березня 2008 року.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого банком, який був предметом дослідження експерта, такий містить інформацію щодо залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), інформацію щодо нарахування та погашення процентів, комісії та пені, інформацію щодо залишку заборгованості за процентами, комісією та пенею, розмір яких ОСОБА_1 не спростовано.

Більше того, на вирішення експерта було поставлено питання - встановити реальну заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № IFWWGI від 25 березня 2008 року станом на 01 грудня 2014 року на підставі наявних у справі документів, а позивач просить стягнути заборгованість станом на 23 вересня 2016 року.

Щодо заперечень відповідача про відсутність графіку погашення, наявність різниці розміру заборгованості при конвертації гривні у долар США у 2008 році та оцінка вимоги про дострокове погашення боргу, то вони не впливають на та не спростовують самі по собі розмір заборгованого тіла кредиту.

Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказах. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, суд першої інстанції не врахував, що докази, подані позивачем, містять інформацію щодо предмета доказування, зокрема, щодо обставин наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором та її розміру, та не є такими, що отримані з порушенням порядку, встановленого законом, а тому висновок експертизи, яким не надається за можливе встановити та обґрунтувати документально розмір заборгованості, не спростовує розмір заборгованості, наданий банком. Інші докази щодо розміру заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наданими банком доказами не підтверджено наявність у відповідача ОСОБА_1 станом на 23 вересня 2016 року саме вказаної у позові суми заборгованості, а тому безпідставно відмовив у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості.

Враховуючи те, що порука ОСОБА_4 припинена у зв`язку з її смертю, заборгованість підлягає стягненню лише з відповідача ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволити та стягнути з останнього на користь банку заборгованість за кредитним договором № IFWWGI від 25 березня 2008 року в розмірі 27 503,88 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

Колегія суддів звертає увагу, що стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, якщо в іноземній валюті надавався кредит за договором і позивач просить стягнути суму боргу у валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи правила ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача 10 693,50 грн судового збору за подання позовної заяви та 16 040,25 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 26 733,75 грн судового збору.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання розрахунку заборгованості по кредиту таким, що не відповідає дійсності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, положеннями якої встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 вказаної статті і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суду слід виходити із його ефективності. Це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Заявляючи зустрічний позов, ОСОБА_1 просив визнати розрахунок заборгованості по кредиту IFWWGI від 25 березня 2008 року таким, що не відповідає дійсності.

Однак, визнання розрахунку заборгованості таким, що не відповідає дійсності, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором є лише доказом, який відображає обставини видачі кредиту, його розмір, погашення кредиту, наявність заборгованості по кредиту та її розмір, якому суд дає оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами. Розрахунок заборгованості може бути спростований, зокрема, контррозрахунком. Відтак, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 обрано неналежний та неефективний спосіб захисту.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, а тому колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову необґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду в п. 99 постанови від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 зазначила, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Враховуючи, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, то колегією суддів не приймаються до уваги твердження апелянта про пропуск ОСОБА_1 строків позовної давності на звернення в суд із зустрічним позовом.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відтак, додаткове рішення Косівського районного суду від 28 січня 2022 року, яким стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 16 000 грн понесених судових витрат за надання правової допомоги, втрачає силу.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволити.

Рішення Косівського районного суду від 24 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

Рішення Косівського районного суду від 24 грудня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання розрахунку заборгованості по кредиту таким, що не відповідає дійсності, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (юридична адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ) заборгованість за кредитним договором № IFWWGI від 25 березня 2008 року в розмірі 27 503,88 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання розрахунку заборгованості по кредиту таким, що не відповідає дійсності, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (юридична адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ) 10 693,50 грн судового збору за подання позовної заяви та 16 040,25 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 26 733,75 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 травня 2022 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Фединяк В.Д.

Максюта І.О.