Номер провадження: 22-ц/813/2776/22
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-Кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2019 року ТОВ «Фінансово-Кредитний супермаркет» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15 лютого 2019 року ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та відповідач ОСОБА_1 уклали договір №4281465 про надання кредиту, на підставі якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в кредит в сумі 103 100 гривень для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника.

За умовами вказаного договору, позичальник зобов`язався своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку 28% річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання, визначені договором кредиту.

Загальна сума щомісячного платежу за розрахунковий період становила 8 389 гривень. Сплата процентів, суми платежу та інших платежів мала здійснюватись позичальником щомісячно ануїтетними платежами в період з 01 по 15 число місяця наступного за звітним.

Проте в порушення умов договору відповідач ОСОБА_1 у встановлені строки кредит та інші передбачені договором платежі не сплатив, що призвело до виникнення у нього заборгованості, яка станом на 11 листопада 2019 року складає 130 379, 26 гривень.

На підставі чого, ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» звернулось до суду із позовом та просило суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, з підстав того, що у представника позивача відсутні повноваження на подання позову до суду, не наданий належний розрахунок нарахування сум у позові, відсутні первісні документи.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2021 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 11 серпня 2022 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, що містяться у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансово кредитний супермаркет», перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, 15 лютого 2019 року між ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №4281465, відповідно до умов якого останній отримав строковий кредит у розмірі 103 100 гривень для власних потреб у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зі сплатою 28% річних, дата остаточного повернення кредиту до 14 лютого 2022 року.

Як встановлено в п. 1.4 договору, платежі з повернення кредиту здійснюються згідно Додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно із п. 2.5 договору проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем на залишок заборгованості за позикою та погашаються при надходженні коштів на рахунок кредитодавця. Нарахування процентів здійснюється кредитодавцем щодня методом "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, за фактичний термін користування кредитом. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення кредиту. За обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п.п.1.1 цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період встановлений у Додатку №1 до цього договору, починаючи з 01.03.2019 року, а у разі повторного дострокового повернення кредиту - за фактичний період користування.

Відповідно до п. 2.6 договору сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтетними платежами у розмірі та в період, встановленими у Додатку №1 до цього договору, з 01 по 15 число місяця наступного за звітним, починаючи з 01.03.2019 року, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Згідно із п. 2.7 договору за надання кредиту позичальник сплачує комісію 3% від суми кредиту, встановленої п. 1.1 даного договору. Зазначена комісія сплачується позичальником одноразово у день видачі кредиту, за рахунок кредитних коштів (тіло кредиту) шляхом перерахування за вказаними позичальником реквізитами суми кредиту за мінусом утриманої кредитодавцем комісії.

Пунктом 4.9 договору встановлено, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 200,00 грн. за перший прострочений платіж та 500,00 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж.

Додаток №1 до Договору про надання кредиту №4281465 від 15 лютого 2019 року, підписаний сторонами (кредитодавцем та позичальником), містить інформацію щодо умов кредиту, супутніх витрат, графіку платежів.

15 лютого 2019 року відповідачем було оформлено, підписано заяву, яка є Додатком №2 до Договору №4281465 про надання кредиту від 15 лютого 2019 року, в якій він просив перерахувати суму кредиту після утримання комісії згідно п. п. 2.7 Договору №4281465 про надання кредиту у розмірі 100 007 гривень за зазначеними у заяві реквізитами.

Додатком №3 до Договору №4281465 про надання кредиту від 15 лютого 2019 року встановлено реквізити для перерахування коштів на поточний рахунок кредитодавця для погашення кредиту, процентів та сплати інших платежів.

Згідно платіжного доручення №48925 від 15 лютого 2019 року ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» перерахувало на картковий рахунок відповідача позику у розмірі 100 007 гривень, з вирахуванням комісії згідно із п. 2.7 вказаного кредитного договору.

Пунктом 1.2. кредитного договору сторони погодили, що дата перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у додатку №2, є датою укладання цього договору.

Вказаний договір був підписаний сторонами, є чинним, у встановленому Законом порядку недійсним не визнався.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 11 листопада 2019 року заборгованість відповідача за кредитом становить загальну суму 130 379,26 гривень, з яких: 94 142,64 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 11 764,36 гривень заборгованість по відсоткам, 22 197,70 гривень заборгованість по комісії, 2 000 гривень заборгованість по штрафним санкціям, 127,34 гривень інфляційні втрати, 117,22 гривень заборгованість за 3% річних.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ч. 1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 94 142,64 гривень.

Разом з тим, оскільки відповідач прострочив свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів, отриманих на підставі вказаного кредитного договору, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних, у зв`язку з чим стягненню підлягає також заборгованість по відсотках у розмірі 11 764,36 гривень, 3 % річних у розмірі 117,22 гривень, штрафних санкцій у розмірі 2 000 гривень, а також інфляційні втрати у розмірі 127,34 гривень.

Отже, вимоги позивача є обґрунтованими та підтверджуються зібраними по справі доказами, а тому підлягають задоволенню в цій частині.

Однак, судова колегія не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача заборгованості по комісії в розмірі 22 197,70 гривень виходячи з наступного.

За обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п. 1.1 цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період, встановлений у Додатку №1 до цього договору, починаючи з 01.03.2019 року, а у разі повного дострокового повернення кредиту - за фактичний період користування (п. 2.5 Договору).

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі N№183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За нормою пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2021 року скасуванню в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості по комісії у розмірі 22 197,70 гривень та ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі зазначеного слід змінити й розподіл судових витрат у справі, а саме пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем.

Так позивач звернувся із позовом про стягнення 130 379,26 грн., задоволено позовні вимоги у суммі 108 181,56 грн., що складає 83%.

На підставі зазначеного слід змінити й розподіл судових витрат у справі, а саме пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем у розмірі 1 623,23 грн. (1955,71 грн. (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) х 83 % (задоволені позовні вимоги у відсотковому співвідношенні).

Крім того, наявні підстави для перерозподілу судових витрат за розгляд апеляційної скарги.

Так, відповідач ОСОБА_1 поніс та документально підтвердив судові витрати у розмірі 2 934 гривень, тому у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги з ТОВ Фінансово-кредитний супермаркет» на користь відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати у розмірі 2 435,22 гривень.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2021 року скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості по комісії.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово - кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по комісії у розмірі 22 197,70 гривень відмовити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2021 року в частині розміру судових витрат змінити та стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово - кредитний супермаркет» () судовий збір у розмірі 1 623,23 гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово - кредитний супермаркет» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 2 435,22 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 11 серпня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік