Справа № 125/1248/21
Провадження № 22-ц/801/377/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 рокуСправа № 125/1248/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді - доповідача),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Барський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Барський РВ ДРАЦС у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року, ухвалене в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Барського районного суду Вінницької області Хитрука В.М., дата складення повного тексту рішення 03 грудня 2021 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є пенсіонером, інвалідом І групи. Має двох повнолітніх дочок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Його становище є вкрай нужденним, йому важко пересуватися, не може принести собі води, піти до магазину, прати білизну. Діти йому не допомагають. ОСОБА_2 його повнолітня дочка, з підстав ст. 202 СК України, має обов`язок його утримувати, проте цього не робить, в зв`язку з чим він звернувся до суду. Просить суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на його утримання, як непрацездатного батька, в розмірі ј частки всіх видів заробітку щомісячно.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази про розмір витрат позивача, і що отримувана ним пенсія та орендна плата не забезпечує його потреб, в зв`язку із чим потреба в матеріальній допомозі від повнолітньої дочки є не доведеною.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідач одружена з працездатним чоловіком, який періодично працює за кордоном, не перебуває на обліку у центрі зайнятості як безробітній, тому висновки суду про перебування безробітного чоловіка на утриманні дружини є хибними. Покази свідків, які суд першої інстанції взяв в основу рішення є родичами відповідача, а тому вони не можуть братися до уваги.

Інші сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є повнолітньою дочкою позивача. Як доказ родинних стосунків позивача з відповідачем надано до суду рішення Барського районного суду № 2-1602/2011 від 13 березня 2012 року про вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням. У позивача є ще одна повнолітня дочка ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 є пенсіонером та інвалідом І групи загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (а.с. 6).

Згідно даних довідки Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 10 червня 2021 року ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1769,00 грн (а.с. 8).

Згідно даних акта обстеження матеріально-побутових умов від 15 червня 2021 року ОСОБА_1 станом на 15 червня 2021 року проживав один за адресою: с. Кошаринці Барського району Вінницької області (а.с. 10).

Відповідачем ОСОБА_2 надано довідку від 01 листопада 2021 року про її доходи, у якій зазначається, що ОСОБА_2 працює у ДНЗ «Вінницький ЦПТО ПП» на посаді лаборанта та отримала за жовтень 2021 року заробітну плату у розмірі 4920 грн. (а.с. 32).

Згідно даних трудової книжки НОМЕР_2 чоловік відповідача ОСОБА_4 не працює (а.с. 35).

На утриманні відповідача ОСОБА_2 перебуває неповнолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33).

Згідно даних довідки Вінницького державного педагогічного університету № 78 від 25 листопада 2021 року ОСОБА_6 навчалася у вказаному вузі та особисто сплачувала кошти за навчання з 2000 по 2009 роки на загальну суму 8490 грн. (а.с. 30).

06 квітня 2012 року позивач ОСОБА_1 отримав 5000 (п`ять тисяч) доларів США компенсації за його частку у спільній квартирі під час поділу спільного майна подружжя з колишньою дружиною ОСОБА_7 , що підтверджується розпискою (а.с. 31).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 1 кварталу 2021 року по 4 квартал 2021 року № 0232-2022-0000238 від 14 квітня 2022 року, отриману на підстави ухвали Вінницького апеляційного суду від 10 березня 2022 року про витребування доказів, ОСОБА_2 отримує щомісячну заробітну плату від ДНЗ «Вінницький ЦПТО ПП» в розмірі 6000,00 грн.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Тому, при розгляді справи по суті суд враховує положення про те, що за змістом ст. 202 України обов`язок дочки, сина щодо утримання батьків не пов`язується лише з непрацездатністю останніх, а одним із критеріїв визнання підставності позову є також доведеність потреби батьків в матеріальній допомозі.

Відповідно до ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Водночас доведення потреби в матеріальній допомозі являлося процесуальним обов`язком саме позивача. Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи, а тому потреба в матеріальній допомозі має визначатися відповідно до встановленого законом прожиткового мінімуму. Щодо потреби у матеріальній допомозі, то вона має визначатися відповідно до прожиткового мінімуму, встановленого законом. Тому, з урахуванням закріпленого у ч. 1 ст. 10 СК України, положення про можливість застосування аналогії закону до сімейних відносин, не врегульованих цим Кодексом, при визначенні потреби у матеріальній допомозі треба виходити з критеріїв, закріплених в ч. 4 ст. 75 СК України.

Критерії визначення потреби у наданні матеріальної допомоги передбачені у ч. 4 ст. 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу .

Отже, батьки можуть бути визнані такими, що потребують матеріальної допомоги, у тому разі, якщо їх заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за прожитковий мінімум.

Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий правовий висновок також викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Враховуючи вищевикладене, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі наявності складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

У разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.

Якщо непрацездатність позивача не викликає сумніву, то потреба у матеріальній допомозі з боку відповідача має бути доведена.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані належними доказами, не доведені матеріалами справи, а тому суд вірно не знайшов підстав для задоволення заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання. Стан непрацездатності повинен супроводжуватися потребою батьків отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є пенсіонером та інвалідом І групи загального захворювання та отримував на момент подачі вказаного позову пенсію по інвалідності у розмірі 1769,00 грн., яка за тенденцією з роками збільшується, і яка забезпечувала останньому мінімальний розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлений ЗУ «Про Державний бюджет України».

При цьому, заперечуючи вказаний висновок суду, позивач ОСОБА_1 не конкретизує, яким чином отримуваний розмір пенсійного забезпечення позбавляє його можливості бути забезпеченим за рівнем життя не нижче від встановленого прожиткового мінімуму виходячи з приписів ст. 46 Конституції України.

Будь-яких доказів понесених позивачем щомісячних витрат для задоволення потреб на харчування, лікування тощо, які б перевищували розмір його пенсії, а отже свідчили б про потребу в матеріальній допомозі, матеріали справи не містять.

В свою чергу, позивач зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що він є самотньою людиною, поруч з ним немає близької людини, яка б могла допомагати та підтримувати його матеріально, не вказує про наявність та можливість отримання ним матеріальної допомоги від іншої доньки - ОСОБА_1 , до якої не пред`явлено позову, що в силу ст. 205 СК України також враховано судом при вирішенні позову, а також інших працездатних осіб, з ким, зокрема, проживає позивач на даний час.

Так, в ході судового розгляду судом першої інстанції, з показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 встановлено, що ОСОБА_1 проживає з ОСОБА_8 , яка є працевлаштованою, у її будинку в с. Попівці Жмеринського району Вінницької області протягом останнього року. Крім того, позивач отримує орендну плату за належну йому на праві власності земельну ділянку та на обліку, як особа, яка потребує допомоги в Управлінні соціального захисту населення не перебуває.

Не заслуговують на увагу і покликання заявника про те, що є підстави сумніватись у достовірності показів свідків, оскільки останні були допитані у відповідності до процесуального законодавства та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань під розписку.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, оскільки стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

При цьому, знаходження позивача на пенсії також не зумовлює виникнення у відповідача обов`язку надання йому утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували те, що він потребує матеріальної допомоги, то відповідно до частини першої статті 202 СК України вказане свідчить про недоведеність позовних вимог.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи позов, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета