ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2209/22 Справа № 192/1055/20 Суддя у 1-й інстанції - Щербина Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства Сонячне про стягнення невиплаченої орендної плати за договорами оренди землі та за зустрічним позовом Селянського (фермерського) господарства Сонячне до ОСОБА_1 про зобов`язання виконати обов`язок в натурі, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11 серпня 2020 року (а.с.162,174, т.1) звернувся до суду з позовом на предмет стягнення невиплаченої орендної плати за договорами оренди землі, з підстав того, що 21 червня 2014 року відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом він успадкував дві земельні ділянки площами 6,8787 г та 6, 8903 га, які належали ОСОБА_2 та були передані в оренду відповідачу згідно договорів оренди № 414 та № 415 від 22 червня 2011 року. Позивач, як спадкоємець земельних ділянок, став їх власником, а відповідач почав ухилятися від виконання своїх обов`язків в частині повної виплати орендної плати. Зокрема, згідно умов укладених договорів оренди, відповідач зобов`язаний в строк до 31 грудня поточного року сплатити на користь орендодавця натуральну форму орендної плати, яка відповідно до п. 9.2 укладених договорів складається з: зерно фуражне - 1 200 кг, хліб 100 шт, борошно 75 кг, макаронні вироби 20 кг, крупа 20 кг, олія 15 кг, солома 1000 кг, а також оранка городу - 0,35 га по кожному договору оренди.

Позивач зазначає, що в 2018-2019 роках відповідач взагалі не сплатив натуральну форму орендної плати, а також не виконав оранку городу та не сплатив відповідну компенсацію (не відшкодував збитки), у зв`язку з чим позивач змушений звернутися з позовом до суду про стягнення вартості натуральної форми орендної плати, а також пені за невиконання такого обов`язку.

Відповідач 10 серпня 2020 року звернувся до суду з зустрічною позовною заявою (а.с.120-124, т.1) на предмет зобов`язання позивача виконати обов`язок в натурі, а саме отримати належну йому оренду плату в натуральній формі по договорам оренди № 414 та № 415 від 22 червня 2021 року у вигляді: зерно фуражне - 1 200 кг, хліб 100 шт, борошно 75 кг, макаронні вироби 20 кг, крупа 20 кг, олія 15 кг, солома 1000 кг, а також оранка городу - 0,35 га по кожному договору оренди за 2018 та 2019 роки, з підстав того, що після переходу до позивача права власності на земельні ділянки, ОСОБА_1 почав ухилятися від отримання частини орендної плати у натуральній формі, пояснюючи це незадоволенням якістю продукції, яка пропонується в рахунок виплати натуральної частини орендної плати, безпідставними звинуваченнями у невідповідності умов її зберігання санітарним нормам та нібито відсутністю сертифікатів якості на неї тощо. Тому відповідач за первісним позовом вважає, що не отримання натуральної форми орендної плати зводиться до небажання саме ОСОБА_1 отримати таку частину орендної плати та не свідчить про відмову СФГ «Сонячне» в її виплаті. З посиланням на ст. 5 ЦПК України та ст. 16 ЦК України просить суд зобов`язати ОСОБА_1 виконати обов`язок в натурі, а саме прийняти належну йому частину орендної плати в натуральній формі по договорам оренди № 414 та № 415 за 2018 та 2019 роки.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті орендної плати за договором оренди землі № 414 від 22 червня 2011 року в натуральній формі за 2018 рік в розмірі 7 875 гривень 00 копійок та пеню за період з 11 серпня 2019 року по 11 серпня 2020 року в розмірі 8 621 гривня 30 копійок, а всього 16 496 гривень 30 копійок.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті орендної плати за договором оренди землі № 415 від 22 червня 2011 року в натуральній формі за 2018 рік в розмірі 7 875 гривень 00 копійок та пеню за період з 11 серпня 2019 року по 11 серпня 2020 року в розмірі 8 621 гривня 30 копійок, а всього 16 496 гривень 30 копійок.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті орендної плати за договорами оренди землі №№ 414, 415 від 22 червня 2011 року в натуральній формі за 2018 рік у вигляді оранки земельної ділянки в розмірі 616 гривень 44 копійки та пеню за період з 11 серпня 2019 року по 11 серпня 2020 року в розмірі 671 гривня 60 копійок, а всього 1 288 гривень 04 копійки.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті орендної плати за договором оренди землі №№ 414, 415 від 22 червня 2011 року в натуральній формі за 2019 рік у вигляді оранки земельної ділянки в розмірі 622 гривні 60 копійок та пеню за період з 01 січня 2019 року по 11 серпня 2020 року в розмірі 416 гривень 64 копійки, а всього 1 039 гривень 24 копійки.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 268 гривень 70 копійок.

Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати за договорами оренди землі №№ 414, 415 від 22 червня 2011 року в натуральній формі за 2019 рік та пені.

Зустрічний позов Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» до ОСОБА_1 про зобов`язання виконати обов`язок в натурі - задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 виконати обов`язок в натурі - отримати натуральну частину орендної плати за договорами оренди землі № 414 та № 415 від 22 червня 2011 року, укладеними між ОСОБА_2 та Селянським (фермерським) господарством «Сонячне» за 2019 рік в розмірі: зерно фуражне - 1 200 кг, хліб 100 шт, борошно 75 кг, макаронні вироби 20 кг, крупа 20 кг, олія 15 кг, солома 1000 кг по кожному договору оренди, а всього зерно фуражне - 2 400 кг, хліб 200 шт, борошно 150 кг, макаронні вироби 40 кг, крупа 40 кг, олія 30 кг, солома 2000 кг.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» до ОСОБА_1 в частині зобов`язання отримати натуральну частину орендної плати за договорами оренди землі за договорами оренди землі № 414 та № 415 від 22 червня 2011 року, укладеними між ОСОБА_2 та Селянським (фермерським) господарством «Сонячне» за 2018 рік та у вигляді оранки городів за 2018 рік та за 2019 рік.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» судовий збір в розмірі 2 102 гривні 00 копійок (а.с.26-31 Том ІІ).

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року виправлено описку у судовому рішенні /т.2 а.с. 37-38/.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до СФГ Сонячне щодо стягнення орендної плати за 2019 рік та пені за невиконання договірних зобов`язань, в частині задоволення зустрічних позовних вимог СФГ Сонячне щодо зобов`язання ОСОБА_1 виконати обов`язок в натурі, отримати натуральну частину орендної плати за договорами оренди та ухвалити нове судове рішення в оскаржуваній частині, яким стягнути з СФГ Сонячне на користь ОСОБА_1 невиплачену орендну плату за 2019 рік по договорами оренди землі №414 та №415 від 22 червня 2011 року в загальній сумі 15750 грн. та пені в загальній сумі 10584 грн. за прострочення виплати натуральної форми орендної плати з 01 січгя 2020 року по 11 серпня 2020 року включно, з одночасною відмовою у задоволенні зустрічного позову СФГ Сонячне у повному обсязі (а.с.44-51 Том ІІ).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог як первісних, так і зустрічних, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 червня 2011 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем, та СФГ «Сонячне», як орендарем, був укладений договір оренди землі № 414, відповідно до умов якого орендар прийняв в строкове платне користування на п`ятнадцять років земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,8903 га, яка знаходиться на території Олександропольської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії І-ДП №048073 від 17 січня 2003 року (а.с.21-23,т.1).

Того ж дня, 22 червня 2011 року між тими ж сторонами також був укладений договір оренди землі № 415, відповідно до умов якого орендар прийняв в строкове платне користування на п`ятнадцять років земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,8787 га, яка знаходиться на території Олександропольської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії І-ДП №048072 від 17 січня 2003 року (а.с.25-29,т.1), які були зареєстровані відділом Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області 18 травня 2012 року.

Укладені договори оренди землі № 414 та № 415 були прийняті сторонами до виконання і фактично виконувалися на протязі тривалого часу, як продовжують діяти і в період розгляду справи судом, оскільки строк їх дії не закінчився.

Пунктом 9 зазначених договорів оренди було передбачено форму та розмір орендної плати, а саме згідно п.п.9.1 було передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі - не менше 3% нормативної грошової оцінки землі, а згідно п.п.9.2 - у натуральній формі: зерно фуражне - 1200 кг; хліб - 100 шт.; борошно - 75 кг; макаронні вироби - 20 кг; крупа - 20 кг; олія - 15 кг; солома - 1000 кг; оранка городів - 0,35 га; ритуальні послуги (а.с.21,25,т.1).

Пунктом 11 укладених договорів було передбачено, що орендна плата вноситься в такі строки: а) в грошовій формі - до 01 липня наступного року після кожного року оренди; б) в натуральній - до 31 грудня поточного року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , яка була власницею земельних ділянок, переданих в оренду, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 12 листопада 2013 року, актовий запис №32 (а.с.30,т.1). Після її смерті право власності на орендовані земельні ділянки перейшло до позивача, який 21 червня 2014 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.31-34,т.1) та зареєстрував своє право власності на земельні ділянки площами 6,8787 та 6,8903 га в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що позивач, в розумінні ст.ст.770, 791 ЦК України, у зв`язку з оформленням права власності на вказані земельні ділянки набув права орендаря за укладеними з померлою ОСОБА_2 договорами оренди.

Також судом першої інстанції правомірно враховано ту обставину, що під час розгляду справи №192/1908/16-ц за позовом ОСОБА_1 до СФГ «Сонячне» про стягнення невиплаченої орендної плати, яке набрало законної сили 29 листопада 2016 року (а.с.35-48,т.1) судом було встановлено, що оскільки на час укладання договорів оренди землі закон дозволяв існування трьох видів орендної плати: грошову, натуральну та відробіткову, а також дозволяв поєднання різних форм орендної плати, то сторонами в договорах оренди землі № 414 та № 415 було поєднано дві з них, а саме: грошову та натуральну форми орендної плати, що не суперечило ст. 22 чинного в 2011 році Закону України "Про оренду землі", з огляду на що відповідач за умовами укладених договорів зобов`язався виплачувати орендодавцю як грошову, так і натуральну форму орендної плати, оскільки саме такі умови в частині форми орендної плати та способу її виплати були визначені сторонами при укладенні договору та протягом строку дії договору за взаємною згодою сторін не змінювались.

Судом першої інстанції зазначено, що у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, вказані обставини не доказуються при розгляді даної справи, а тому ці обставини покладені в основу вирішення цієї справи по суті.

Отже, задовольняючи частково позовні вимоги позивача ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх часткової обґрунтованості та того, що доводи та пояснення ОСОБА_1 щодо не отримання ним натуральної частини орендної плати за 2018 рік з причин, які від нього не залежали, є доведеними, з урахуванням вчинення активних дій ОСОБА_1 для отримання належної йому частини орендної плати за 2018 рік в натуральній формі, виходячи з вартості складових натуральної частини орендної плати за 2018 рік, що становить 7 875 гривень 00 копійок.(а.с.105, т.1), для кожного з договорів, без утримання податку й інших обов`язкових платежів, керуючись при цьому висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18) та від 07 жовтня 2020 року по справі № 523/14396/19.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і погоджується з висновком про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 що стягнення пені в розмірі 0,3% несплаченої суми за кожен день прострочення, що передбачено п.14 договорів у разі невнесення орендної плати в строки, передбачені умовами договорів.

При цьому судом першої інстанції вірно відзначено, що позовна давність для цього предмету спору є спеціальною, в розумінні ст. 258 ЦК України, строком в один рік, тобто судом вірно застосовано зазначену норму матеріального права та надано оцінку розрахунку позивача, з чого судом вірно вирішено стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача ОСОБА_1 пеню за період з 11 серпня 2019 року по 11 серпня 2020 року за кожним з договорів у загальному розмірі 17 242 гривні 60 копійок, з чим погоджується і колегія суддів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з цим, судом першої інстанції було встановлено, що пунктом 9 договорів оренди, стороною яких є позивач за первісним позовом як орендодавець, передбачено зокрема такий вид орендної плати в натуральній формі, як оранка городів - 0,35 га., що відповідач справно виконував за життя ОСОБА_2 , спадкоємцем якої є позивач, однак перестав здійснювати оранку городів, пояснюючи це тим, що ОСОБА_1 не надав правоустановчих документів на ті земельні ділянки, які слід поорати, не вказав адресу їх розташування.

При цьому, умови укладених договорів оренди не містять вимог щодо подання орендодавцем будь-яких документів, які посвідчують його право власності на земельні ділянки, які слід орати або стосовно повідомлення орендаря із зазначенням адреси розташування таких ділянок. Умови укладених договорів містять положення про обов`язковість виконання орендарем дій зобов`язального характеру в частині своєчасної виплати орендної плати, в тому числі і шляхом оранки городів, та не містить будь-яких умов щодо необхідності або обов`язку вчинення активних дій з боку орендодавця для прийняття такого виду орендної пати.

Тому, з огляду на існування такого обов`язку орендаря та з огляду на відсутність будь-якого зобов`язання в цій частині з боку ОСОБА_1 , суд вважає, що вимоги про стягнення вартості невиконаних робіт по укладеним договорам оренди, які є видом орендної плати в натуральній формі, підлягають задоволенню за 2018 рік в розмірі 616 гривень 44 копійки та за 2019 рік в розмірі 622 гривні 40 копійок за двома договорами оренди землі, з чим повністю погоджується і колегія суддів, як і погоджується з тим, що зазначені суми, в розумінні ст. 22 ЦК України, не є збитками ОСОБА_1 , однак судом першої інстанції також вірно дана правова оцінка обставині щодо стягнення пені за невиконання оранки городів по договорам № 414 та № 415 за 2018 рік за період з 11 серпня 2019 року по 11 серпня 2020 року в розмірі 671 гривня 60 копійок, та пені за невиконання оранки городів по договорам № 414 та № 415 за 2019 рік за період з 01 січня 2019 року по 11 серпня 2020 року в розмірі 416 гривень 24 копійки, замість 418 гривень 88 копійок.

Разом з цим, судом першої інстанції надано оцінку вимогам позивача ОСОБА_1 щодо видачі йому натуральну форму орендної плати за 2019 рік в грошовому еквіваленті, у зв`язку з тим, що його не влаштовує якість такої продукції (а.с.72-73,т.1), з чим суд, як і колегія суддів не погодились у зв`язку із встановленням факту відсутності звернення ОСОБА_1 до відповідача за отриманням орендної плати в натуральній формі за 2019 рік, внаслідок чого і відсутні підстави для видачі йому грошового еквіваленту такої форми орендної плати.

Розв`язуючи вимоги за зустрічним позовом СФГ «Сонячне» про зобов`язання ОСОБА_1 виконати обов`язок в натурі, суд першої інстанції вірно дійовий висновку про часткове задоволення позовних вимог, з чим погоджується і колегія суддів. При цьому, врахувавши вимоги ст. 5 ЦПК України, положення ч. 2 ст. 16 ЦК України, абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, яким передбачено захист цивільного права або інтересу іншим способом, що встановлений договором або законом.

Примусове виконання обов`язку в натурі, як спосіб захисту, застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, і щодо невиконання обов`язку позивача за первісним позовом отримати належну орендну плату. Суд вважає, що ЦК України, установлюючи такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як примусове виконання обов`язку в натурі, не визначає підстав та умов застосування такого способу захисту, у законодавчому регулюванні чого є необхідність. Вказане не свідчить про те, що такий спосіб захисту є неналежним.

Тому суд першої інстанції, з урахуванням часткового задоволення вимог за первісним позовом, вірно дійшов висновку, з чим погоджується і колегія суддів, що у зв`язку з існуванням між сторонами спору в частині виплати натуральної частини орендної плати за 2019 рік за договорами оренди землі, який фактично залишається не вирішеним у зв`язку з відмовою у задоволенні вимог за первісним позовом, що існують підстави для часткового задоволення зустрічного позову, а саме в частині, в якій судом було відмовлено в задоволенні первісного позову, що на думку суду буде сприяти ефективному вирішенню спору по суті.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згіднозі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення як первісного позову ОСОБА_1 , так і зустрічного позову СФГ Сонячне.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Щодо посилань апелянта на те, що він отримав та оскаржує рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року, тоді як в матеріалах справи знаходиться рішення від 17 лютого 2021 року, то як вбачається з листа судді, яка ухвалювала рішення, 17 лютого 2021 року відбулося судове засідання, на якому були присутні апелянт і його представник, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, яке було підписано суддею.

Повний текст рішення було складено 25 лютого 2021 року, та до програми Д-3 Державного підприємства "Інформаційні судові системи" було помилково направлено повний текст рішення із зазначенням його ухвалення 25 лютого 2021 року. Вказані обставини були виявлені та виправлені /т.2 а.с. 97-98/.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає це технічною помилкою яка жодним чином не впливає на правильність рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко М.О. Макаров