ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2160/22 Справа № 209/2920/20 Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі"

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року

по справі за позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" про захист прав споживачів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" про захист прав споживачів задоволено в повному обсязі.

Зобов`язано Комунальне підприємство Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" виключити із суми заборгованості ОСОБА_1 за послуги теплопостачання належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_1 заборгованість попередніх власників, що виникла до 19 лютого 2020 року.

В апеляційній скарзі Комунальне підприємство Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 08 грудня 2020 року та прийняти нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , до КП КМР "Центральні тепломережі" відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає не задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як С.А., що підтверджується копіями договору купівлі-продажу та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8, 9). Договір купівлі-продажу не містить будь-яких застережень, щодо заборгованості за послуги із централізованого опалення квартири.

Відповідно до довідки №5067/2020-09-09/38369 від 09 вересня 2020 року, заборгованість за теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.09.2020 року становить 31000,66 грн. (а.с. 11), що також підтверджується розрахунком заборгованості за послуги централізованого опалення (а.с. 36-38).

27 лютого 2020 року позивач зверталась із заявою про переоформлення особового рахунку на її ім`я, і її було повідомлено про наявність заборгованості у розмірі 32321,40 грн., що підтверджується копією заяви за вх. № 5359 від 02 березня 2020 року (а.с. 35).

11 вересня 2020 року представник позивача звернувся до КП КМР «Тепломережа» із письмовою заявою про виключення з особового рахунку заборгованості попередніх власників за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 30 вересня 2020 року № К-1026 відповідач відмовив позивачеві в виключенні з особового рахунку заборгованості попередніх власників, оскільки при переоформленні особового рахунку квартиронаймача або власника відбувається перехід заборгованості за послуги попередніх власників (а.с. 12-13).

У зв`язку з чим позивачкою було подано даний позов з вимогою зобов`язати відповідача виключити із суми заборгованості за послуги теплопостачання належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_2 заборгованість попередніх власників, що виникла до 19 лютого 2020 року.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець (підприємство, яке надає житлово-комунальні послуги) зобов`язаний проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

При цьому діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу № НОМ 371715 від 19 лютого 2020 року, згідно з яким позивач стала власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні).

Отже, позивач не вчиняла правочинів щодо прийняття боргу по оплаті послуг за теплопостачання попереднього власника вказаної квартири.

За таких обставин, на позивача не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за послуги теплопостачання, надані відповідачем попередньому власнику.

Колегія судів зазначає, що задовольняючи вимоги позивача про зобов`язання відповідача виключити із суми заборгованості по сплаті послуг за централізоване опалення заборгованість попереднього власника квартири, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права.

Так, у Постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 207/2990/18 зазначено, що «Відмовляючи у задоволенні позову, суди не звернули уваги на те, що позов про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення суми із загальної заборгованості та заборону в майбутньому вчиняти дії щодо включення такої суми у вимогу до сплати узгоджується із абзацом дванадцятим частини другої статті 16 ЦК України, яким передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках».

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за послуги із централізованого опалення споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку.

Подібні висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13 та Верховним Судом у постановах від 18 грудня 2018 року у справі № 209/4456/16-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 207/2990/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 522/19127/18.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неналежний спосіб захисту позивачем своїх порушених прав, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на зазначене.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява не містить зазначення, яку саме суму заборгованості підприємство має виключити з особового рахунку позивача є необґрунтованими та такими що суперечать обставинам справи, оскільки в матеріали справи містять довідку № 5067/2020-09-09/38369 від 09 вересня 2020 року (а.с. 11), з якої вбачається, що заборгованість за теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.09.2020 року становить 31000,66 грн., та обліковується за КП КМР «Центральні тепломережі».

Посилання апелянта, що судом першої інстанції було прийнято помилкове рішення, так як суд не перевірив чи доведено належним чином факт переходу прав кредитора до КП КМР «Центральні тепломережі» та наявності самого факту порушення яких би то не було прав позивача з боку відповідача спростовується Листом від 30 вересня 2020 року № К-1026, з якого вбачається, що обліковування по особовому рахунку № НОМЕР_1 заборгованості попереднього власника в розмірі 31000,66 грн, порушує права позивача, оскільки відповідачем без згоди нового власника здійснено переведення заборгованості за послуги якими позивач фактично не користувалась.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова