Справа № 482/1702/21
Номер провадження 2/482/90/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сергієнка С.А., секретаря судового засідання Мазанової Ю.О., за участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження у залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ :

17 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

У своєму позові посилався на те, що 03.09.2018 року він уклав договір позики з ОСОБА_2 , відповідно от. 1046 Цивільного кодексу України. Згідно домовленості, позивач (позикодавець) передав у власність ОСОБА_2 (позичальникові ) грошові кошти в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, а позичальник зобов`язалась повернути йому таку ж саму суму грошових коштів через п`ять років.

На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник ОСОБА_2 власноручно написала розписку від 03.09.2018 року, оригінал якої знаходиться у позивача як у позикодавця.

Розписку позичальник ОСОБА_2 написала у його присутності після отримання грошових коштів.

У теперішній час у позивача склались тяжкі обставини, пов`язані з розлученням та розподілом спільного сумісного майна подружжя і йому необхідні кошти для існування.

Відповідач ОСОБА_2 на момент укладання договору позики запевняла, що поверне позику на першу вимогу.

Позивач посилається на ст. 525 Цивільного кодексу України, відповідно до якої одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Також позивач вказує, що договором позики від 03.09.2018 року інше не встановлено.

У грудні 2021 року позивач звернувся з письмовою вимогою до ОСОБА_2 та просив її повернути вищевказану позику, однак позичальник до теперішнього часу не повернула йому отримані у позику грошові кошти.

Посилаючись на вищевикладене позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики від 03.09.2018 року у сумі 100000грн.

Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав повністю, з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позов ОСОБА_1 , у якому просила у задоволенні позову відмовити посилаючись на наступні обставини.

Звертаючись з позовом, позивач зазначив, що 03 вересня 2018 року він уклав зі нею договір позики, згідно якого він передав ОСОБА_2 100000 грн., а вона у свою чергу зобов`язалась повернути кошти через п`ять років.

Посилаючись на тяжкі обставини, пов`язані з розлученням та розподілом спільного сумісного майна, позивач вимагає повернення коштів.

Згідно наданої ОСОБА_2 позивачу розписки від 09 березня 2018 року вона отримала позику строком на п`ять років. Тобто, її обов`язок щодо повернення коштів в силу ст.ст. 526, 1046 ЦК України настає 09 березня 2023 року. Інших зобов`язань, в тому числі про дострокове погашення боргу, відповідач позивачу не надавала. При цьому, наявність тяжких життєвих обставин як підставу для дострокового виконання договору, діючим законодавством не передбачено.

Крім того відповідач зазначила, що кошти в якості позики вона отримала від позивача, який на той час перебував у шлюбі з ОСОБА_3 .

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав наведених у відзиві та пояснила що 2018 році у неї виникли фінансові труднощі і вона звернулася до подружжя ОСОБА_4 за позикою, оскільки у них в оренді перебуває земельна ділянка яка належить ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 попросила надати їй позику в сумі 100000 грн., маючи намір повернути її протягом п`яти років в рахунок орендної плати на залежну їй землю. Подружжя ОСОБА_4 надало їй таку позику, про що вона написала відповідну розписку (розписка №1) на ім`я ОСОБА_1 . Після написання розписки учасники угоди додатково обговорили умови і вирішили вказати в розписці спосіб повернення боргу отриманого за нею шляхом вирахування із орендної плати яка належить ОСОБА_2 за землю яка знаходиться в оренді у Долотовських. Після цього ОСОБА_2 написала ще одну розписку (розписка №2) на цю ж суму боргу із вказівкою що борг буде сплачено протягом п`яти років шляхом вирахування із належної їй орендної плати. ОСОБА_1 пообіцяв знищити першу розписку. Однак як виявилось ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за першою розпискою.

Відповідач також зазначила, що вона вже частково повернула суду боргу, шляхом вирахування орендарем ОСОБА_5 належної відповідачу орендної плати за користування належною їй на праві власністю земельною ділянкою сільськогосподарського призначення.

Відповідач просила у задоволенні позову відмовити, оскільки кінцевий строк повернення боргу за договором позики ще не наступив, беручи позику вона розраховувала повернути її у строк вказаний у розписці і достроково це зобов`язання виконати не може.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд встановив наступне.

Із матеріалів справи видно, що 09 березня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики за яким позивач позичив відповідачу 100000 (сто тисяч) грн. на строк п`ять років. Що підтверджується відповідною розпискою наданою ОСОБА_2 позивачу.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що 09 березня 2018 року до неї та її чоловіка ОСОБА_1 звернулася відповідач з проханням надати їй позику у сумі 100000 грн., оскільки у них знаходилася в оренді земельна ділянка сільськогосподарського призначення яка належить ОСОБА_2 і відповідач хотіла повернути борг за рахунок орендної плати.

09 березня 2022 року ОСОБА_2 написала розписку про те, що отримала в борг 100000 грн. від ОСОБА_1 на строк п`ять років. Свідок пояснила що при написанні цієї розписки вона присутня не була, потім коли вона прийшла додому то вона, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ще раз обговорили умови договору позики і погодилися, що в розписці слід вказати про те, що борг буде погашено за рахунок орендної плати яка належить ОСОБА_2 . Після чого ОСОБА_2 написала іншу розписку де крім тих умов які були у першій розписці вказала додатково умову сплати боргу за рахунок орендної плати. ОСОБА_1 сказав що першу розписку знищить.

ОСОБА_5 також пояснила, що гроші які мали бути передані ОСОБА_2 за договором позики були передані їй частинами оскільки на час написання розписки у неї та її чоловіка не було у наявності усієї суми. ОСОБА_2 було передано спочатку 15 тисяч гривень, пізніше ще 10 тисяч гривень і ще пізніше було передано залишок 75 тисяч гривень.

У теперішній час свідок та позивач розірвали шлюб і триває процес поділу майна, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності подружжя.

Земельна ділянка належна на праві власності ОСОБА_2 знаходиться в оренді у ОСОБА_5 і вона як орендар не сплачує їй орендну плату оскільки вона іде на погашення боргу відповідача за вищевказаним договором позики.

У силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки".

Відповідно ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно розписки яка була досліджена у судовому засіданні 09.03.2018 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 100000 грн. на строк п`ять років.

Інших розписок для дослідження суду сторонами надано не було.

Обставина передачі ОСОБА_1 позичальнику ОСОБА_2 у борг 100000 грн. визнана сторонами у судовому засіданні.

Крім того сторони підтвердили, що договір позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 100000 грн. було укладено один раз, інша розписка на таку ж суму, яка зі слів сторін та свідка була складена 09.03.2018 року також стосується цієї ж суми боргу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як видно із дослідженої судом розписки кінцевий строк виконання грошового зобов`язання за договором позики 09.03.2023 року, інших умов повернення боргу та підстав для дострокового виконання зобов`язання договором не передбачено, отже строк виконання грошового зобов`язання за договором позики на час подачі позову до суду і на час розгляду справи у суді не настав, підстави для дострокового повернення позики відсутні.

На підставі викладеного у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики слід відмовити.

З огляду на висновки суду щодо позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача

Керуючись ст. 5, 12, 13, 67- 89, 141, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний тест рішення складено 26.08.2022 року.

Головуючий суддя: С.А.Сергієнко