Справа №718/3117/21
Провадження №2/718/864/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2022 року м.Кіцмань Чернівецька область

Кіцманський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Скорейка В.В.

за участю секретаря судового засідання Гайдей А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіцмань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Лягу Юрій Мірчович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третьої особи Мамаївської сільської ради об`єднаної територіальної громади про припинення іпотечного договору та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Лягу Ю.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 1283 від 22.05.2007 року, згідно з п.4.1 якого на забезпечення виконання зобов`язань 30.05.2007 року було укладено Іпотечний договір, сторонами якого є ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та позивач і його матір - ОСОБА_3 . Таким чином, позивач є стороною по Іпотечному договору та, як майновий поручитель виконання зобов`язань ОСОБА_2 , має пряму матеріально-правову заінтересованість щодо Кредитного договору, що дає підстави для звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, як це гарантовано ст.4 ЦПК України. Вважає, що зобов`язання по Кредитному договору та Іпотечному договору припинились, а накладені на житловий будинок обтяження є незаконними, виходячи з наступного.

Відповідно до Довідки № 1777 від 02.06.2010 року, яка видана Чернівецьким СІЗО, 07.05.2010 року, констатовано смерть позичальника по Кредитному договору - ОСОБА_2 . Оскільки жоден спадкоємець своїх прав на спадщину, відкриту після смерті ОСОБА_2 , не заявив, то це, з урахуванням ст.1272 ЦК України, є доказом відсутності будь-яких належних спадкоємців останнього. У серпні 2011 року Мамаївською сільською радою Кіцманського району Чернівецької області, правонаступником якої, на даний час, є третя особа, подано заяву про визнання спадщини відумерлою і прийнятим 13.10.2011року рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області по справі № 2-0-13/2011 визнано спадщину у вигляді 1/4 частини будинку по АДРЕСА_1 , відумерлою та передано третій особі.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , і як наслідок невиконання кредитних зобов`язань за основним Кредитним договором через відсутність у останнього спадкоємців, позивачем було подано позов на підставі ст.608 ЦК України про припинення зобов`язання смертю боржника. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11.04.2019 року, яке залишено в силі рішенням Чернівецького апеляційного суду, у задоволенні такої вимоги було відмовлено у зв`язку із тим, що спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Враховуючи вищенаведене позивач просить припинити Іпотечний договір, оскільки укладаючи його він погоджувався забезпечувати виконання зобов`язання саме померлим ОСОБА_2 , а не кимось іншим (правонаступником) та припинити обтяження речових прав на нерухоме майно щодо житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Здійснити розподіл судових витрат.

Крім того адвокатом Лягу Ю.М. змінено підстави позову, доповнивши його посиланням на ст.523 ЦК України, згідно якої порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником. Крім того посилався на ч.2 ст.215 ЦК України, відповідно до якої недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже чітка залежність дійсності поруки від дозволу на заміну боржника (ч.1 ст.523 та ч.3 ст.559 ЦК України) є саме підставами вважати оспорюваний договір нікчемним. Із цих підстав вважає за можливе припинити договір іпотеки на підставі ч.1 ст.17 ЗУ «Про іпотеку» через визнання іпотечного договору недійсним.

Адвокат Лягу Ю.М. подав клопотання про розгляд справи без його участі з урахуванням письмових пояснень.

Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» Матвійчук М.З. заперечував проти задоволення позову тим, що рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22.08.2012 року у задоволені позову ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4 до ПАТ «Акціонерний комерціний промислово - інвестиційний банк» про розірвання договору іпотеки від 30.05.2007р. та визнання зобов`язання за цим договором такими, що припинилися, про зняття заборони щодо відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та зобов`язання приватного нотаріуса Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Троянської М.М. виключити запис обтяження нерухомого майна житлового будинку, що знаходиться за адресою: с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області з Державного реєстру іпотеки відмовлено. Зустрічний позов ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення заборгованості задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору №1283 від 22.05.2007р. в сумі 40 020,20 євро звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок житловий, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та Мамаївській сільській раді та знаходиться за адресою Чернівецька область, Кіцманський район, с.Мамаївці. вул.Чернівецька, 12.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11.04.2019 року № 718/315/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого виступає ОСОБА_4 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третьої особи Мамаївської сільської ради об`єднаної територіальної громади про припинення договорів та зняття обтяжень відмовлено.

Посилається також на те, що відповідно до ч.5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ч.1 ст.598 та ст..599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконання, проведеним належним чином.

Статтею 23 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарювання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

На даний час рішення апеляційного суду Чернівецької області від 22.08.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки залишається невиконаним, а тому підстав вважати, що основне та забезпечувальне зобов`язання припинені немає жодних підстав.

Безпідставним також є посилання позивача на ч.3 ст. 559 ЦК України, оскільки правовідносини у цій справі виникли з поруки що виникла за Договором іпотеки, Майнова порука, та врегульовані профільним законом ( ст..11 ЗУ «Про іпотеку»), тоді коли ст.559 ЦК України регулює питання загальної (фінансової) поруки.

Згідно п.36 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку"). Згіднл п.2.2.2 Договору іпотеки, звільнення майна з під іпотеки та заборони відчуження відбувається за заявою іпотекодержателя після повного виконання основного зобов`язання.

Згідно п.8.3. Договору іпотеки, у випадку смерті іпотекодавців, зобов`язання за цим договором переходять до їхніх спадкоємців.

З наведеного слідує, що Договір іпотеки наразі не припинений як і сам кредитний договір, отже майнова порука не припинена і вона поширюється на усіх нових власників іпотечного майна і в розмірі відповідно вартості належних їм часток, а підстав для задоволення позовних вимог про визнання Іпотечного договору припиненим немає.

Також посилається не невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, зокрема, що право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором. Просив у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити та проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Представник третьої особи Мамаївської сільської ради в судове засідання не з`явився, на адресу суду скерована заява про розгляд справи без їхньої участі відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що між Акціонерним комерційним Промислово-інвестиційний банком (закрите акціонерне товариство) в собі філії «Відділення Промінвестбанк) в м.Чернівці» (ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м.Чернівці») та фізичною особою ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 1283 від 22 травня 2007 року, згідно з яким позичальник отримав кредит в розмірі 45 000,00 Євро з кінцевим терміном повернення не пізніше 15.05.2020 року.

На забезпечення кредитних зобов`язань було укладено Іпотечний договір, посвідчений 30 травня 2007 року приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Троянською М.М. та зареєстрований в реєстрі для реєстрації заборон за № 1011. Предметом іпотеки являється розташований в АДРЕСА_1 житловий будинок, який належав на праві спільної часткової власності по 1/2 частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 11.06.2004 року, нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі прав власності за № 14512391.

ОСОБА_3 придбано вказаний будинок в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки (що відповідає вимогам ст.11 Закону України «Про іпотеку») майнові поручителі позичальника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно зобов`язані в межах вартості Предмету іпотеки та в порядку, передбаченому Кредитним договором та Іпотечним договором, повернути Іпотекодержателю кредитну заборгованість.

Позичальник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_3 у вигляді 1/4 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 належна йому 1/4 частина буднику не була успадкована. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13.10.2011 року у справі № 2-0-13/2011 визнано спадщину у розмірі 1/4 частини будинку по АДРЕСА_1 відумерлою та передано територіальній громаді села Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку», ст.1216, 1282 ЦК України визначено, що у разі переходу права власності в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

За змістом статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника за основним зобов`язанням, яке виникає за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Отже, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. На відносини з права застави не поширюються норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою, та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 - 593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом.

Статтею 575 ЦК України іпотека прямо визначена окремим видом застави.

Підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і статтею 17 Закону України "Про іпотеку".

Оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов`язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов`язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін.

Крім того, сприйняття положення частини першої статті 583 ЦК України про те, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель), як підстави для застосування статті 559 ЦК України, суперечить змісту статті 8 ЦК України щодо аналогії закону. Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців. З огляду на викладене помилковими є доводи позивача про те, що відбулася заміна боржника у зобов`язанні, оскільки позивач просить застосувати положення про припинення поруки в разі смерті позичальника, проте порука та іпотека є різними видами забезпечення основного зобов`язання.

Згідно зі ст. 546 ЦК порука та застава є окремими видами забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572 - 593 глави 49 ЦК і спеціальним законом. До іпотечних відносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Порука та застава (зокрема, іпотека) є різними видами забезпечення виконання зобов`язань, можуть застосовуватись одночасно і незалежно один від одного, мають аксесорний характер до основного зобов`язання (договір кредитний), а не між собою, а тому приписи інституту поруки не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем за договором іпотеки.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладені у постановах від 16 листопада 2016 року № 6-1474цс16 та від 22 лютого 2017 року № 6-133цс17.

Ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

П. 6 оспорюваного іпотечного договору, передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку».

Враховуючи, що відносини, які виникли між сторонами, регулюються спеціальним Законом України «Про іпотеку» та загальними положеннями про забезпечення виконання зобов`язань, на них не поширюються норми, які регулюють поруку, а саме статті 553 - 559 ЦК України, тому доводи про припинення майнової поруки на підставі ст. 559 ЦК України за договором іпотеки є безпідставними.

Враховуючи наведені вимоги законодавства та встановлені судом обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі ст.ст.598, 599, 608 ЦК України, ст.ст.1, 17, 23 Закону України «Про іпотеку», керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 6, 7, 10, 11, 12, 13, 17, 18, 76-81, 223, 259, 263, 264, 265 268, 352, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого виступає ОСОБА_4 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третьої особи Мамаївської сільської ради об`єднаної територіальної громади про припинення іпотечного договору та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно - відмовити.

Рішення не проголошувалося на підставі ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 05.05.2022 року.

Суддя Василь Скорейко