Справа № 452/2162/21 Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А.
Провадження № 22-ц/811/722/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

у червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на праві власності належить житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці розміром 450 кв.м.

Стверджує, що ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 0.0531 га на підставі державного акта від 15 квітня 2009 року № ЯЗ308587, розташована по АДРЕСА_1 , яка межує з його земельною ділянкою.

Зазначає, що відповідач виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, розташованої по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), якій присвоєно кадастровий номер :01:002:0069.

Вказує, що згідно будівельних паспортів для будівництва будинків їм виділено земельні ділянки шириною 14 м., а при фактичному обмірі земельних ділянок ширина його земельної ділянки становить 12.98 м., а земельної ділянки відповідача 12.95 м., відтак відстань від житлового будинку до спільної межі повинна становити 4.5 м., однак така зменшилася, оскільки відповідач встановив нову огорожу та змістив межу вглибину його присадибної ділянки. Крім того, на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0069 знаходиться самовільно збудований відповідачем гараж без проектної документації, стіна якого проходить по межі між земельними ділянками від точки А до точки Б та частково знаходиться на його земельній ділянці.

Вважає, що встановивши огорожу, відповідач відступив від стіни свого гаража вглибину його земельної ділянки приблизно на 2 м, чим порушив його право на землю, оскільки влаштована частково на його земельній ділянці та затіняє його земельну ділянку, а стічні (дощові) води стікають на його сторону.

Звертає увагу, що звертався до Рудківської міської ради з проханням створити комісію та вирішити спір між ним та відповідачем з приводу узгодження межі та знесення самовільного будівництва гаражу відповідачем, однак його звернення не розглядалися по суті, незважаючи на те, що відповідач продовжує створювати йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

Наголошує, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванням завданих збитків.

З наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою, призначеною для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу огорожі по межі від точки А до точки Б відображеної в кадастровому плані земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0069.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2022 року оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи, не встановивши, чи змінилися межі земельної ділянки відповідача після 2009 року та чи відповідають фактичні межі земельної ділянки відповідача його правовстановлюючому документу та технічній документації із землеустрою станом на час розгляду справи.

Зазначає, що відповідач встановив огорожу та відступив від стіни свого гаража вглиб його присадибної ділянки приблизно на 1.5 м., чим порушив його право на землю.

Вважає, що дослідження та встановлення обставин, які входять до предмета доказування потребують спеціальних знань, однак судом не призначено земельно-технічну експертизу та не роз`яснено йому право на подання клопотання про призначення такої, незважаючи на те, що його інтереси не представляв адвокат, відтак він був позбавлений можливості отримувати професійну правничу допомогу. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем його прав чи законних інтересів, права користування земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Спірні правовідносини виникли у сторін з приводу користування належними їм суміжними земельними ділянками, так як позивач вважає, що площа належної йому земельної ділянки зменшилася за рахунок того, що відповідач встановив нову загорожу та змістив її в глибину належної позивачу присадибної земельної ділянки приблизно на 2 м, що порушує право позивача на користування земельною ділянкою, закріпленою за належним йому на праві власності будинковололінням, у зв`язку з чим загорожа підлягає демонтажу.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 липня 1996 р., виданого державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори (реєстр.№2614), ОСОБА_1 на підставі заповіту ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємцем цегляного жилого будинку та господарських будівель до нього, що знаходяться у АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 450 кв.м.;

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 11.03.2021 р. земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0531 га у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0069 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 . Документ, що посвідчує право Державний акт від 15.04.2009 р. ЯЗ 308587.

Із Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 15 квітня 2009 року ОСОБА_5 , вбачається, що він є власником земельної ділянки площею 0,0531 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , що призначена для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Із кадастрового плану земельної ділянки :01:002:0069, власником якої є ОСОБА_2 , вбачається, що від точки А до точки Б земельна ділянка межує із земельною ділянкою, користувачем якої є ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві, чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами протягом тривалого часу існує спір з приводу земельних ділянок, що судами неодноразово розглядалися спори між позивачем та відповідачем з приводу користування належними їм земельними ділянками..

Так, рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 16.12.2009 р. задоволено позов ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні його земельною ділянкою, закріпленою для обслуговування житлового будинку, шляхом нестворення перешкод у встановленні загорожі по межі, встановленій Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим на ім`я ОСОБА_2 15 квітня 2009 р. Управлінням Держкомзему у самбірському районі Львівської області.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24.03.2014 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07.07.2014 р., відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області про визнання неправомірним та скасування рішення Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області від 15 липня 2008 р. №24 «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 » та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0531 га по АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 3 ст. 158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

На підставі ч.1 та ч.2 ст. 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

З акту обстеження земельних ділянок в АДРЕСА_2 і №9 від 18.01.2021 р. встановлено, що комісією Рудківської міської ради в присутності заявника ОСОБА_1 та суміжного землевласника ОСОБА_2 проведено обстеження земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 . Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово зверталися до Самбірського міськрайонного суду Львівської області та Апеляційного суду Львівської області за захистом своїх прав та інтересів щодо спірної земельної ділянки. Комісією зазначено, що громадянином ОСОБА_2 не захоплено самовільно земельну ділянку в АДРЕСА_2 .

Із листа Рудківської міської ради на адресу голови Самбірської районної державної адміністрації від 03.03.2021 р. відомо, що була надана інформація про результати розгляду звернення ОСОБА_1 та повідомлено про висновки комісії Рудківської міської ради, створеної розпорядженням міського голови №7а від 18.01.2021 р. щодо обстеження земельних ділянок в АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 . Крім того зазначено, що за зверненням ОСОБА_1 Рудківською міською радою прийнято рішення №515 від 30.08.2018 р. про надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , проте, станом на даний час, ОСОБА_1 не надано до Рудківської міської ради розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження та затвердження проекту та передачі у власність земельної ділянки.

Позивач не надав суду доказ того, що він є власником або користувачем земельної ділянки (із зазначенням її площі) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), до якої відноситься спірна земельна ділянка від точки А до точки Б, відображена в кадастровому плані земельної ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером :01:002:0069.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивує тим, що відповідач ОСОБА_2 порушує його право користування земельною ділянкою, оскільки він встановив нову загорожу та змістив її в глибину належної позивачу присадибної земельної ділянки приблизно на 2 м, зменшивши площу належної йому земельної ділянки, що порушує право позивача на користування земельною ділянкою, закріпленою за належним йому на праві власності будинковололінням, у зв`язку з чим загорожа підлягає знесенню.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження позовних вимог надав копію документу «Проектні та існуючі межі земельних ділянок та будівель гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 », який виконано землевпорядником Рудківської міської ради, якому суд першої інстанції надав вірну оцінку та не взяв такий до уваги, оскільки на ньому відсутня дата його виготовлення; якість даного доказу не дає можливості встановити існуючі та проектні межі земельних ділянок сторін.

З огляду на наведене, колегія суддів не може вважати «Проектні та існуючі межі земельних ділянок та будівель гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 » беззаперечним доказом порушення відповідачем межі між суміжними земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , доказом того, що загорожа встановлена з порушенням прав позивача, який стверджує про те, що відповідачем при встановленні загорожі самовільно захоплено частину земельної ділянки, належної позивачу.

Як вбачається з висновку комісії Рудківської міської ради, зазначеного в акті обстеження земельних ділянок в АДРЕСА_2 та №9 від 18.01.2021 року, складеного комісією Рудківської міської ради в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при обстеженні земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель в АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 , громадянином ОСОБА_2 не захоплено самовільно земельну ділянку.

Належних та допустимих доказів на спростування такого висновку комісії Рудківської міської ради, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надав.

На думку колегії суддів твердження позивача про те, що ОСОБА_2 , встановивши загорожу, чинить йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , а відтак така підлягає демонтажу, є голослівними, не підтвердженими позивачем належними та допустимими доказами.

Крім цього, колегія суддів бере до уваги відсутність у ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із зазначеними у ній розмірами та конфігурацією, такі документи до матеріалів справи не долучені.

Доводи апелянта спростовує долучений відповідачем до матеріалів справи Державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 15.04.2009 року, кадастровий план земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0069 (а.с. 41-42).

Позивачем лише долучено до матеріалів справи документи щодо земельної ділянки відповідача, а саме, Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.03.2021 року, кадастровий план земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0069, площею 0.0531 га, належної відповідачу.

Одним із доводів апеляційної скарги є покликання апелянта на те, що суд першої інстанції не призначив у справі судову земельно-технічну експертизу, не роз`яснив позивачу його право на звернення до суду першої інстанції з клопотанням про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи.

Оскільки це є одним із доводів поданої позивачем апеляційної скарги, то слід зазначити, що на час подання апеляційної скарги позивачу було відомо про його право звертатися до суду з клопотанням про призначення судом судової земельно-технічної експертизи, однак ні в апеляційній скарзі, ні в судовому засіданні суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення судової земельно технічної експертизи, не звертався.

Крім цього, відповідно до положень ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи.

Разом з тим, висновок експерта, підготовлений на замовлення ОСОБА_6 , підтвердження доводів апелянта про те, що ОСОБА_2 самовільно захопив частину належної позивачу земельної ділянки, позивачем до матеріалів справи також не долучався.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки, які позивач суду не надав.

З врахуванням вищенаведеного, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач самовільно захопив частину земельної ділянки, такі дані відсутні у наданих позивачем суду доказах на обґрунтування позовних вимог, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач встановив загорожу саме на частині належної йому земельної ділянки, не довів належними та допустимими доказами факту протиправності його дій по встановленню загорожі, що саме відповідач порушив право позивача на користування землею, що він якимось чином порушив при встановленні загорожі межу земельної ділянки, самовільно захопивши частину належної йому земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 , які достатньо мотивовані.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

З врахуванням положень ст. ст. 137, 141 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000.00 грн. судових витрат за надання правничої допомоги, надання якої адвокатом Шачіною Н.М. підтверджується Договором про надання правової допомоги від 02.11.2021 року, укладеним ОСОБА_2 з адвокатом Шачіною Н.М., актом приймання передачі наданих послуг за Договором про надання правової допомоги №19 від 02.11.2021 року, складеним 25.07.2022 року, квитанцією №29 від 25.07.2022 року про оплату правової допомоги на суму 3000.00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000.00 грн. судових витрат за надання правничої допомоги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.08.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк