Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5602/21 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В.
Категорія 58 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційні скарги Управління Держпраці у Житомирській області

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 січня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 січня 2022 року, ухвалені під головуванням судді Стрілецької О.В.

у цивільній справі 296/5602/21 за позовом Управління Держпраці у Житомирській області до ОСОБА_1 про захист ділової репутації, -

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року Управління Держпраці у Житомирській області звернулося до суду з позовом. Просило визнати інформацію, викладену у скаргах ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Житомирської обласної прокуратури, та відеозапис, який розміщений у мережі "Фейсбук" недостовірними; зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію у спосіб, в який вона була розміщена. В обґрунтування поданого позову зазначало, що 19.05.2021 р. відповідачка направила на адресу Державної служби України з питань праці та Житомирської обласної прокуратури електронні звернення з приводу неправомірних дій працівників Управління Держпраці в Житомирській області в ході розгляду скарги позивача щодо порушення її трудових прав Оліївською сільської радою. Зі змісту вказаних звернень ОСОБА_1 вбачається, що Управління Держпраці в Житомирській області неналежним чином здійснює функції держави щодо захисту її трудових прав.

Крім того, 16.03.2021 року ОСОБА_1 через соціальну мережу «Фейсбук» виклала відео з мобільного телефону, яке особисто знімала в приміщенні Управління Держпраці в Житомирській області. Вказане відео та коментарі до нього, на переконання позивача, містять інформацію, яка принижує та висміює особисте життя працівників Управління.

На думку позивача, інформація, викладена у вказаних скаргах та відеозаписі ОСОБА_1 , містить неправдиву інформацію, яка має негативний характер, впливає на зниження поваги та ділової репутації до Управління Держпраці в Житомирській області. Поширення вказаної інформації призвело до створення штучної негативної оцінки діяльності Управління Держпраці в Житомирській області серед інших державних органів та громадян.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 11 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 26 січня 2022 року стягнуто з Управління Держпраці у Житомирській області на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

У поданій апеляційній скарзі Управління Держпраці у Житомирській області просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт вважає, що відповідач у своїй скарзі не виражала незгоду з діями працівників Управління Держпраці у Житомирській області, а видозмінювала факти та обставини, що мали місце, з метою поширення недостовірної інформації. Вказує, що поширення недостовірної інформації було доведено у спосіб направлення електронного звернення до Житомирської обласної прокуратури та до Державної служби України з питань праці, поширена інформація стосувалася певної юридичної особи, а саме Управління Держпраці у Житомирській області, інформація, що містилася у зверненні не відповідала дійсності, окрім того зазначена у скарзі інформація стосувалася певних фактів та обставина також не була оціночна, поширення зазначеної у скарзі інформації порушило особисті немайнові права Управління Держпраці у Житомирській області. Управлінням Держпраці у Житомирській області було здійснено всі покладені на нього обов`язки як на орган державної влади. Зокрема у відповідності до первісних звернень громадянки ОСОБА_1 було здійснено захід державного контролю у формі інспекційного відвідування, у відповідності до проведеного заходу Управління повідомило заявника про результати такого заходу та надало відповідь на первісне звернення. Всі вхідні запити та звернення опрацьовувалися належним чином та надавалися відповіді у встановлений законодавством термін. Жодного листа чи заяви не було проігноровано або не розглянуто Управлінням. У той же час громадянка ОСОБА_1 вела себе некоректно та висловлювалася негативно в бік співробітників Управління. Також вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи не керувався презумпцією неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, викладену у пункті 39 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» та у пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 у справі «Фельдек проти Словаччини». А тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила та є фактами, а не оціночними судженнями.

У поданій апеляційній скарзі на додаткове рішення Управління Держпраці у Житомирській області просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви. На думку апелянта, додаткове рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права а також з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з невідповідністю висновків обставинам справи. Зокрема апелянт вказує, що у своєму клопотанні від 27.09.2021 року зазначив, що жодних документів чи інших доказів на підтвердження доводів відповідачем не надано, окрім формально вписаної інформації в таблицю. На думку апелянта, даний розрахунок витрат не відповідає критеріям обґрунтованості, пропорційності. Тобто позивачем надано конкретизовану та неформальну характеристику, щодо зазначеного пункту судових витрат, а також обґрунтування, чому Управління Держпраці у Житомирській області не погоджується з зазначеними судовими витратами. Також вказує, що у своєму клопотанні від 27.09.2021 року щодо п.3 таблиці звіту щодо наданих юридичних послуг вказував, що щодо даного пункту зазначений час представником відповідача, щодо підготовки даного документів є завищеним, неспівмірним наданим документам, а також не відповідає ціні позову. Крім того, залишилось незрозумілим, які саме процесуальні документи були складені представником відповідача. Інші пункти, перелічені у звіті щодо наданих юридичних послуг не були заповнені, А тому позивачем і не було надано жодних заперечень щодо них. Також вважає, що з матеріалів справи неможливо побачити як адвокат доводить те, що на аналіз судової практики у справі ним витрачено 5,5 годин або яким документом зафіксовано надання клієнту усних консультацій протягом 5 годин.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 19.05.2021 р. ОСОБА_2 направила до Державної служби України питань праці електронне звернення, в якому вона зазначила, що вважає, що Управління Держпраці в Житомирській області неналежним чином здійснює захист її трудових прав. А тому просила взяти вказану справу під особистий контроль, перевірити викладені в скарзі відомості та надати відповідь у встановлені законом строки. Копію даного електронного звернення заявник також направила до прокуратури Житомирської області, про що зазначила в ньому (а.с.5-6).

20 травня 2021 року Державна служба України з питань праці копію скарги ОСОБА_1 скерувала до Управління Держпраці в Житомирській області для надання обґрунтованої відповіді (а.с.4).

21 травня року Житомирська обласна прокуратура скерувала копію скарги ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Житомирській області для надання обґрунтованої відповіді. Одночасно заявнику роз`яснено, що відповідно до вимог Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року органи прокуратури позбавлені повноважень щодо проведення перевірок у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів, у тому числі за додержанням законодавства про працю (а.с.8).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що недостовірна інформація, яка принижує ділову репутацію Управління Держпраці у Житомирській області, була поширена відповідачем в електронних зверненнях до Державної служби з питань праці, до Житомирської обласної прокуратури, а також шляхом розповсюдження відеозапису в Інтернет - мережі "Фейсбук".

Зі змісту електронного звернення, яке направила відповідач 19.05.2021 року до Державної служби з питань праці, до Житомирської обласної прокуратури вбачається, що не заперечувалось сторонами, що 29.05.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Управління Держпраці у Житомирській області зі скаргою з приводу систематичного оформлення Оліївською сільською радою трудових відносин з працівниками (в тому числі з нею) цивільно-правовими угодами, згідно якої в період з 29.07.2020 року по 31.07.2020 року проходила перевірка, за результатами якої Держпраці винесло припис №ЖТ8358/617/АВ/П від 31.07.2020 року та постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 10.09.2020 року № ЖИ25/ЖТ/8358/617/АВ/П/ТД-ФС, яку порушник оскаржував в суді (справа № 240/16886/20).

В електронному зверненні ОСОБА_1 зазначила, що вона вважає, що Держпраці неналежним чином здійснює функції держави щодо захисту її порушених прав, про що, на її думку, свідчать наступні обставини:" - розмовляючи в суді з представником Держпраці я повідомила їй, що існує судова практика 2020-го року на користь органу Держпраці у подібних ситуаціях, на що вона відповіла, що їй це не цікаво і в даній справі вона бачить помилки своїх колег з Держпраці, а тому очікує рішення на користь Оліївської сільської ради; - в судовому засіданні представник Держпраці взагалі не скористався своїм процесуальним правом допитати мене як свідка. Тому допитував мене виключно представник Оліївської сільської ради, про що суд зробив відповідні висновки; - після численних запитів ознайомитися з матеріалами перевірки Держпраці за моєю скаргою я змогла лише через півроку після її проведення для цього мені довелося заручитися підтримкою громадськості, бо працівники Держпраці всіляко чинили цьому перешкоди; - всупереч статті 19 Конституції України Управління Держпраці не стало на захист моїх порушених трудових прав, на мою думку, по тій причині, що начальник ОСОБА_3 є спорідненою особою (хрещеним батьком наскільки мені відомо) працівника Оліївської сільської ради ОСОБА_4 , який так само, як і я, певний час виконував трудові функції за цивільно-правовими угодами, що його повністю влаштовувало.

А відтак 26.04.2021 року судом скасована постанова Держпраці № ЖИ25/ЖТ/8358/617/АВ/П/ ТД-ФС від 10.09.2020 року з підстав, що на думку суду щонайменше 5 осіб протягом 2018-2020 років працюють за цивільно-правовими угодами, але представником Держпраці в судовому засіданні жодним чином не доведено факт, що відносини, які виникли між працівниками та Оліївською сільською радою внаслідок укладення ними цивільно-правових угод, що мають всі ознаки трудових (із тексту судового рішення).

Крім цього, правоохоронними органами відкрито кримінальне провадження №0000019 від 08.04.2021 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, зокрема, по факту розтрати коштів місцевого бюджету, шляхом укладення цивільно - правових угод Оліївською сільською радою.

Вказане в сукупності свідчить про те, що Держпраці неналежним чином здійснює захист моїх трудових прав та покладених державою функцій. Маю думку, що вони не збираються оскаржувати рішення суду в апеляційній інстанції (кінцевий строк оскарження 26.05.2021 року), а відтак прошу взяти вказану справу під особистий контроль, перевірити наведені в скарзі відомості та надати відповідь у встановлені законом строки...."

При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову не було. При цьому судом враховано наступне.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 судам роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 18 названої вище постанови, обов`язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

В пункті 16 згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

В разі звернення особи до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2013 надано тлумачення вислову "поширив такі відомості", яке в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Дослідивши зміст електронного звернення ОСОБА_1 від 19.05.2021 року, суд першої інстанції правильно вважав, що воно не може бути розцінено як поширення недостовірної інформації, яка принижує ділову репутацію Управління Держпраці в Житомирській області, яке призвело до порушення особистого немайнового права позивача.

Вирази, які використані заявником в електронному зверненні, не можуть бути розцінені судом як такі, що містять фактичні дані та мають характер фактичних тверджень. У даному зверненні заявник використовувала вирази "я вважаю", "на мою думку", "маю думку", "наскільки мені відомо", які за мовно-стилістичним характером відповідають оціночним судженням, а за своїм змістом містять оцінку і критику дій працівників Управління Держпраці в Житомирській області.

Заявник звернулась зі скаргою, оскільки вважала, що Управління Держпраці в Житомирській області неналежним чином здійснює захист порушених, на її думку, трудових прав, що стало причиною її звернення до вищестоящих органів та реалізацією свого права на звернення, відповідно до статті 40 Конституції України та Закону України "Про звернення громадян", при цьому висловила свою незгоду з діями працівників, що саме по собі не може вважатись поширенням недостовірної інформації.

Крім того, на підставі матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року, яке було залишено без змін згідно з постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021 року, скасовано постанову Управління Держпраці у Житомирській області про накладення штрафу від 10.09.2020 року № ЖИ25/ЖТ/8358/617/АВ/П/ТД-ФС, яка була винесена в результаті проведення перевірки за скаргою ОСОБА_1 , саме у зв`язку з чим відповідач в даній справа вважала, що її трудові права неналежним чином були захищені Управлінням Держпраці (а.с.74-81).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що оспорювана позивачем інформація, викладена ОСОБА_5 в електронних зверненнях до Державної служби України з питань праці та до Житомирської обласної прокуратури, не може вважатися недостовірною та такою, що містить відомості, які порочать ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Крім того, позивач посилався також на те, що недостовірна інформація, яка принижує ділову репутацію позивача, була розповсюджена шляхом опублікування відеозапису в соціальній мережі "Фейсбук" за посиланням : ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом першої інстанції в судовому засіданні 11.01.2022 року було досліджено відеозапис, зі змісту якого встановлено, що відповідач здійснювала запис розмови з інспектором Управління держпраці в Житомирській області з приводу необхідності ознайомитись з матеріалами перевірки, яка була проведена спеціалістами управління за зверненням ОСОБА_1 .

В судовому засіданні відповідач не заперечувала, що така розмова відбувалась і що вона здійснювала її запис.

Разом з тим, на підставі доказів, які були досліджені в судовому засіданні, позивачем не доведено, що даний відеозапис був розміщений у соціальних мережах, як і не доведено, що саме відповідач його поширила.

Відповідач в судових засіданнях не визнала, що саме вона розміщувала відеозаписи в соціальних мережах, зазначила, що до ресурсів, на які посилається позивач, доступ є вільним, і викласти в мережі відеозапис могли інші особи.

Висновки суду першої інстанції є обгрунтованими.

За правилами ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Представники позивача в ході судового розгляду не заявляли клопотань з приводу необхідності витребувати докази, оглянути в судовому засіданні Інтернет-сторінки в соціальних мережах, на яких, на їх переконання, відповідачем був розміщений відеозапис.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснював, що йому невідомо, хто є власником відео, яке було розміщено в соціальних мережах, йому невідомо, хто є адміністратором групи "Небайдужі" в соціальних мережах, де був розміщений відеозапис, зроблений ОСОБА_1 .

Таким чином, з показів свідка ОСОБА_6 неможливо встановити обставини, які підлягають встановленню і доказуванню в межах даного спору, а тому суд не бере їх до уваги.

Крім того, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного суду від 27.10.2021 року у справі № 320/10226/18 (провадження № 61-19487св20), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19), постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18).

Водночас, представники позивача не заявляли вимог до власника веб-сайту, на якому, на думку позивача, був розміщений відеозапис.

За правилами ст.51 ЦПК України заміна відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача можлива лише за клопотанням позивача, суд з власної ініціативи немає повноважень для визначення відповідачів, що є виключним правом позивача.

У разі, якщо вимоги заявлені до неналежного відповідача, суд відмовляє в задоволенні позову.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 509/4966/17.

В письмових заявах по суті позову, які відповідач надавала до суду та сторонам у справі, вона наголошувала на тому, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача.

В судовому засіданні 27.09.2021 року судом було поставлено на обговорення питання щодо залучення до участі в справі власника веб-сайту, на якому був розміщений відеозапис. Разом з тим, присутні в судовому засіданні представники позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначили, що вони вважають, що вимоги заявлені до належного відповідача - ОСОБА_1 , оскільки вона є автором відеозапису, вважали, що підстави для залучення іншого відповідача або співвідповідача відсутні (а.с.60-62).

З огляду на викладене позивач не довів належними і допустимими доказами, хоча це є його обов`язком відповідно до положень ст.ст.12,13,81 ЦПК України, що відповідач поширила в Інтернет-мережі "Фейсбук" відеозапис, який містить недостовірну інформацію, яка принижує ділову репутацію позивача, що призвело до порушення його особистих немайнових прав.

Беручи до уваги те, що позивачем не доведено факт поширення відеозапису, суд не надвав оцінку його змісту, оскільки його зміст немає правового значення за умови недоведеності факту його поширення, а сама по собі його наявність не утворює склад юридичного правопорушення, що б могло бути підставою для задоволення позовних вимог.

Крім того, судом враховано, що згідно з ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За правилами ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, ділова репутація.

В частині 1 статті 94 ЦК України визначено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Статтею 27 Закону України "Про інформацію" передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.

За наведених обставин рішення суду, що стосується суті спору, визнається апеляційним судом законним та обгрунтованим.

Щодо додаткового рішення, яке оскаржується позивачем, апеляційний суд виходить з наступного.

13 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою, в якій просила стягнути з позивача судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 3000,00 грн., які вона понесла у зв`язку з розглядом справи. В обґрунтування поданої заяви вказувала, що в задоволенні позовних вимог Управління Держпраці у Житомирській області відмовлено, а тому посилаючись на норми ст.141 ЦПК України вважає, що такі витрати підлягають стягненню з позивача.

Рішенням суду від 11 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Разом з тим, в рішенні суду не було вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, серед іншого, судом не вирішено питання про судові витрати.

За правилами ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з положеннями п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на правничу допомогу.

За правилами п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження судові дебати не проводяться.

30.08.2021 року представник відповідача адвокат Евін А.К. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому міститься заява про стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, розмір якої, згідно орієнтованого (попереднього) розрахунку судових витрат, складає 5 000,00 грн. (а.с.30-37).

Таким чином, судом обгрунтовано встановлено, що відповідач в порядку і в спосіб, який передбачений ст.ст.141,279 ЦПК України заявила вимогу та надала докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, а також своєчасно 13.01.2022 року подала заяву про розподіл судових витрат.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вимоги сторони відповідача щодо стягнення з позивача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 3000,00 грн підтверджено наступними доказами:

- актом №29 від 27.08.2021 року прийому-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги №02/08/21 від 20.08.2021 року, який підписаний адвокатом Евіним А.К. та Евіною Я.В. Згідно акту, до переліку наданих адвокатом послуг входить збір та правовий аналіз інформації - 1 година, складання процесуальних документів - 5 год. Загальна вартість послуг становить 3 000,00 грн. з розрахунку 500,00 грн. за 1 годину, в суму 2500,00 грн. входить складання відзиву на позовну заяву;

- копією платіжного доручення №0.0..2 від 27.08.2021 року про сплату адвокату Евіну А.К. грошових коштів в сумі 3 000,00 грн. (а.с.37).

Обсяг виконаних адвокатом робіт підтверджується матеріалами справи.

Частинами 4,5 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, враховуючи категорію і складність даної справи, зміст заявлених позивачем позовних вимог, обсяг робіт, виконаних адвокатом; з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі; стороною відповідача понесено судові витрати на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги, що підтверджено належними доказами; суд вважає, що вимога відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню і стягує з позивача на користь відповідача 3 000,00 грн. понесених нею витрат на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги.

Такий розмір витрат на правничу допомогу є реальним, обґрунтованим та співмірним з обсягом виконаних адвокатом робіт, що підтверджується матеріалами справи. Фактично витрати на правничу допомогу, які заявлені відповідачем до стягнення, складаються із ознайомлення адвокатом із заявленими позивачем вимогами та доказами, які були надані на їх підтвердження, та необхідністю підготувати відзив на позовну заяву, що є гарантованим правом відповідача, а тому суд вважає такі витрати дійсними та необхідними. На переконання суду понесені витрати не є завищеними або такими, що явно не співмірні із наданими адвокатом послугами, а тому суд не знаходить підстав для зменшення суми понесених відповідачем витрат на правничу допомогу.

З огляду на те, що позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі п.20 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а в задоволенні позову відмовлено, то такі витрати відносяться на рахунок держави.

Водночас, ні норми Закону України "Про судовий збір", ні ЦПК України не містять положень щодо звільнення позивача від необхідності сплати інших видів судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову по суті вимог та до задоволення заяви відповідача про стягнення судових витрат.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення та додаткового рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки вони постановлені судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Управління Держпраці у Житомирській області залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 січня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: