Справа № 709/1357/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2022 року смт Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Романової О.Г.;

за участі секретаря судового засідання - Данілової О.С.;

представника позивача - ОСОБА_1 ;

відповідача - ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації та фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 (далі - відповідач), про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач являється власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . У вказаному будинку зареєстрована невістка позивача - відповідач

ОСОБА_2 . Проте остання, з січня 2020 року не проживає за вищевказаною адресою у зв`язку з тим, що шлюбні відносини між сином позивача та відповідачем припинено. Відповідач покинула будинок та виїхали до своєї матері на постійне місце проживання у с. Крутьки. З цього часу, остання за місцем реєстрації не з`являлася. Позивач звернувся до Богодухівського старостату Чорнобаївської селищної ради з метою зняти з місця реєстрації відповідача, проте отримав відмову, оскільки зняття з місця реєстрації органом місцевого самоврядування можливе лише за згоди такої особи. Відповідач добровільно відмовляється від зняття з місця реєстрації, тому позивач, посилаючись на приписи ЦК України та ЖК УРСР, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що відповідач являється невісткою позивачу та зареєстрована у домоволодінні останнього. У січні 2020 року відповідач залишила місце проживання та переїхала на постійне місце проживання до своїх батьків у с. Крутьки. З тих пір за місцем реєстрації відповідач не з`являлась.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення.

У судовому засіданні у якості свідка було допитано ОСОБА_4 , яка суду пояснила, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_3 . Відповідачка ОСОБА_2 являється невісткою позивачу та проживала у домоволодінні останнього. Проте, вже більш ніж півтора року свідок не бачила відповідача, за місцем своє реєстрації вона не з`являється. Їй невідомі факти того, що позивач робить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням.

У судовому засіданні у якості свідка було допитано ОСОБА_5 , яка суду пояснила, що відповідач являється невісткою позивачу та зареєстрована у його домоволодінні у

с. Богодухівка. Проте із січня 2020 року відповідач за місцем своєї реєстрації не з`являється. Вказані факти їй відомі, оскільки вона є сусідкою позивача ОСОБА_3 .

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та визначив відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10 - 11) та Технічного паспорту на житловий будинок садибного типу (а.с. 13) ОСОБА_3 являється власником будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки Богодухівського старостату Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області № 1246 від 25 листопада 2021 року ОСОБА_2 з

02 жовтня 2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проте більше року за даною адресою не проживає (а.с. 8).

Згідно з актом по факту проживання ОСОБА_2 від 28 листопада 2021 року ОСОБА_2 дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 06 січня 2020 року по даний час (а.с. 9). Вказаний акт складений та підписаний комісією у складі старости с. Богодухівка ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Крім цього, матеріали справи містять письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчені старостою с. Богодухівка ОСОБА_6 , відповідно до яких ОСОБА_2 майже 2 роки не проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4 ст. 156 ЖК України).

Згідно з ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Судом встановлено, що відповідач вселилася та проживала у будинку позивача, як член його сім`ї (невістка), отже набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, проте на даний час понад рік не проживає у будинку позивача та не веде з ним спільне господарство.

Відповідно до подожень ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач, у зв`язку із припиненням спільного проживання, спільним побутом з позивачем не пов`язана та спільно з ним не проживає, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18.

Крім того, суду не надано доказів, що підтверджують право відповідача на збереження за ним права на спірне житло при відсутності за місцем проживання понад рік, що також є самостійною підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог ст. 150, 405 ЖК УРСР, таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням.

З огляду на викладене, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Виходячи зі змісту норм ст.ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 26 квітня 2022 року.

Суддя О.Г. Романова