Провадження №2/592/129/22

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В :

24.11.2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Ільченко Дмитро Олегович звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, із змісту якого вбачається, що 16.09.2021 року позивачка помилково перерахувала на рахунок відповідачці грошові кошти в сумі 45563,00 грн. згідно з квитанцією № 1ESX97945 від 16.09.2021 року. Позивачка мала намір перерахувати грошові кошти на інший банківський рахунок, проте, під час здійснення операцій з перерахування грошових коштів, вона допустила технічну помилку в номері рахунку та, як наслідок, здійснила помилково перерахування на банківський рахунок відповідачки. Будь-яких правових підстав для зазначеного платежу немає, договірні відносини між сторонами відсутні. Під час телефонної розмови позивачка запропонувала відповідачці повернути безпідставно отримані грошові кошти, на що відповідачка повідомила про те, що кошти поверне до кінця жовтня 2021 року шляхом перерахування на банківську картку позивачки. Станом на день звернення з позовом кошти позивачці не повернуті, відповідачка на зв`язок не виходить. Згідно п. 1.24 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні помилковий переказ рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Вказане узгоджується з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом у постанові від 14.04.2020 року у справі № 495/2442/16-ц, касаційне провадження № 61-15428св19) . Ст. 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) , зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі ст. 1213 ЦК України) . Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи розрахунки (розрахунок додається) , сплаті підлягають: 45563,00 (сума боргу) + 410,07 (інфляційне збільшення) + 232,18 (3 % річних) = 46205,25 грн. . Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у своїй постанові від 30.03.2020 року у справі № 910/3011/19 зазначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст. 607 ЦК України) або на відсутність вини (ст. ст. 614, 617 ЦК України чи ст. 218 Господарського кодексу України) . За своїми ознаками індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3 % річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними, окремими від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією. Сплата 3 % річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) , так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Подібна правова позиція висловлена також у постановах Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі № 910/1558/19 та від 14.01.2020 року у справі № 924/532/19. Заходи досудового врегулювання спору не проводилися. Заходи щодо забезпечення позову до подання позову не здійснювались. Оригінали письмових доказів, доданих до позовної заяви, наявні у позивачки. Він підтверджую, що позивачкою не було подано іншого позову до цієї ж відповідачки з тим самим предметом та з тих самих підстав. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи: - витрати на професійну правничу допомогу (орієнтовно) 10000,00 грн. ; - витрати пов`язані зі сплатою судового збору, а саме в розмірі 908,00 грн. . Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 387, 625, 1212 ЦК України; ст. ст. 175, 177, 184 ЦПК України, він просив: 1. Стягнути зі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) безпідставно набуті грошові кошті в розмірі 46205,25 грн. , що складається з основного боргу 45563,00 грн. , інфляційних втрат 410,07 грн. та 3% річних 232,18 грн. . 2. Стягнути зі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на сплату судового збору у розмірі 908,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн. (вхідний № 42964 від 24.11.2021 року) (а. с. 1-3) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.11.2021 року у справі № 592/14781/21, провадження № 2/592/2826/21 було відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) про стягнення безпідставно набутих коштів. Розгляд справи було ухвалено проводити в судовому засіданні, яке відбудеться 13.01.2021 року о 09 годині 00 хвилин в приміщенні Ковпаківського райсуду м. Суми (м. Суми, вул. Першотравнева, 12, зал судових засідань № 11) з повідомленням сторін. Було ухвалено встановити відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення йому цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів. Було ухвалено роз`яснити відповідачу, що в разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов до позивача. Було ухвалено встановити позивачу строк три дні з дня отримання копії відзиву, протягом якого він має право подати суду відповідь на відзив, передбачену ст. 179 ЦПК України, до якої застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Одночасно з поданням суду відповіді на відзив позивач зобов`язаний її копію надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено встановити відповідачу строк три дні з дня отримання відповіді на відзив, протягом якого він має право подати суду заперечення, передбачене статтею 180 ЦПК України, до якого застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Копію заперечення і доданих до нього одночасно з поданням його суду відповідач повинен надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено роз`яснити учасникам справи, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: ненадання копії відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/ . Ухвала набрала законної сили 30.11.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101470150) (а. с. 16) .

18.02.2022 року відповідачка ОСОБА_2 надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Сум перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до неї про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 46205,25 грн. , що складається з основного боргу 45563,00 грн. , інфляційних втрат 410,07 грн. та 3 % річних 232,18 грн. . Вона повідомляю про те, що нею не заперечується факт надходження на належний їй банківський рахунок грошових коштів в сумі 45563,00 грн. , які були помилково переказані позивачкою відповідно до квитанції № 1ESX97945 від 16.09.2021 року. В процесі телефонних переговорів з позивачкою, які мали місце з вересня 2021 року, нею неодноразово пропонувалося позивачці надати банківські реквізити для перерахування грошових коштів, однак позивачка під різними приводами (відсутність банківської карти, побоювання втратити субсидію на сплату житлово-комунальних послуг тощо) ухилялась від надання зазначених платіжних реквізитів. Листом від 08.02.2022 року вона вчергове звернулась до позивачки з пропозицією надати в письмовій формі банківські реквізити (номер рахунку, установа банку, її код (МФО) , прізвище, ім`я, по батькові особи, на ім`я якої відкрито банківський рахунок) для перерахування грошових коштів в сумі 45563,00 грн. , помилково переказаних позивачкою відповідно до квитанції № 1ESX97945 від 16.09.2021 року. Однак, станом на дату подання відзиву відповіді від позивачки вона не отримала (копія листа та докази його направлення на адресу позивачки надаються) . Що стосується заявлених позивачкою вимог про сплату інфляційних втрат в сумі 410,07 грн. та 3 % річних в сумі 232,18 грн. вона вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Ч. ч. 1, 4 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Необхідною умовою настання цивільно-правової відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, є наявність факту прострочення боржника, тобто, невиконання ним зобов`язання у строк, встановлений законом або договором, а також наявність вини боржника. Зважаючи на те, що за своєю правовою природою зобов`язання щодо повернення помилково переказаних позивачкою грошових коштів є позадоговірним зобов`язанням, строк виконання такого зобов`язання повинен обчислюватися з моменту пред`явлення відповідної вимоги кредитором. Вона повідомляє про те, що не отримувала направленої у встановленому порядку вимоги позивачки щодо виконання зобов`язання про повернення грошових коштів. Як зазначалося вище, вона неодноразово зверталась до позивачки з пропозицією надати банківські реквізити для перерахування грошових коштів, однак, вказані реквізити нею надані не були, що свідчить про ухилення саме позивачки від прийняття виконання зобов`язання. Таким чином, зважаючи на те, що з її боку відсутній факт прострочення виконання, а також факт вини, які є необхідними умовами настання цивільно-правової відповідальності за ч. 2 ст. 625 ЦК України, правові підстави для настання вказаної відповідальності відсутні. Що стосується заявленої позивачкою орієнтовної суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. вона повідомляє про те, що позиція щодо обґрунтованості заявленої суми буде сформульована нею за умови надання позивачкою документів, які підтверджують факт надання правничої допомоги та понесення позивачкою відповідних витрат. Вона просила врахувати наведену у відзиві інформацію при розгляді справи (вхідний № 6075 від 18.02.2022 року) (а. с. 26, 27) .

14.07.2022 року представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Ільченко Дмитро Олегович надіслав до Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про розгляд справи без участі, в якій він просив здійснити розгляд позовної заяви без участі позивача та її представника. Проти розгляду у письмовому провадженні та постановлення заочного рішення не заперечують (вхідний № 13379 від 14.07.2022 року) (а. с. 40) .

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не прибула. Про місце, дату та час судового засідання була повідомлена належним чином. Її відсутність не є прешкодою для розгляду справи по суті (а. с. 34, 37, 39) .

Враховуючи те, що сторони в судове засідання не з`явилися, представником позивачки була подана до суду заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника, суд вирішує справу за наявними матеріалами, які містяться в матеріалах справи.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється, оскільки сторони в судове засідання не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Ознайомившись із позовною заявою, відзивом на позовну заяву, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.

16.09.2021 року позивачка помилково перерахувала на рахунок відповідачці грошові кошти в сумі 45563,00 грн. згідно з квитанцією № 1ESX97945 від 16.09.2021 року.

Позивачка мала намір перерахувати грошові кошти на інший банківський рахунок, проте, під час здійснення операцій з перерахування грошових коштів, вона допустила технічну помилку в номері рахунку та, як наслідок, здійснила помилково перерахування на банківський рахунок відповідачки.

Будь-яких правових підстав для зазначеного платежу немає, договірні відносини між сторонами відсутні.

Під час телефонної розмови позивачка запропонувала відповідачці повернути безпідставно отримані грошові кошти, на що відповідачка повідомила про те, що кошти поверне до кінця жовтня 2021 року шляхом перерахування на банківську картку позивачки.

Згідно абз. 2 п. 1.24 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні помилковий переказ рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Вказане узгоджується з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом у постанові від 14.04.2020 року у справі № 495/2442/16-ц, провадження № 61-15428св19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88909525) .

Ст. 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) , зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи розрахунок заборгованості, наданий представником позивачки, сплаті підлягають: 45563,00 (сума боргу) + 410,07 (інфляційне збільшення) + 232,18 (3 % річних) = 46205,25 грн. .

Верховний Суд в постанові від 30.03.2020 року у справі № 910/3011/19 зазначив про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст. 607 ЦК України) або на відсутність вини (ст. ст. 614, 617 ЦК України чи ст. 218 Господарського кодексу України) . За своїми ознаками індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3 % річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними, окремими від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією. Сплата 3 % річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) , так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88495165) .

Подібна правова позиція висловлена також у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі № 910/1558/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87559690) та в постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року у справі № 924/532/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/86998951) .

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами-учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу правомірних або законних очікувань та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії та Федоренко проти України Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути існуючим майном або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf. , Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31; п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі Федоренко проти України ) . У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття майно , а саме: в контексті ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як існуюче майно , так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого права власності (п. 74 рішення Європейського суду з прав людини MALTZAN and Others v. Germany від 02.03.2005 року) . Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися активом , вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону. Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод № 462-VIII від 21.05.2015 року було схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов`язань, визначених п. 3 ст. 2, ст. ст. 9, 12, 14, 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. ст. 5, 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме: до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому Пленум Верховного Суду України наголошує на тому, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого права власності . Таким чином, ст. 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту правомірних (законних) очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому) , оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини установив, що наявність правомірних (законних) очікувань є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності правомірних очікувань у розумінні практики Європейського суду з прав людини є достатні законні підстави. Інакше кажучи, правомірні (законні) очікування це очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права. Згідно із ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини Брумареску проти Румунії від 28.11.1999 року (п. 61) . Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні у справі Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови від 13.12.2001 року Європейський суд з прав людини зазначив про те, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109) . Стабільність правового регулювання проявляється в неприпустимості внесення довільних змін до діючої системи норм і є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов`язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов`язані із виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права. Рівність усіх перед законом, що випливає із ч. 2 ст. 21 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї ж категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях) .

Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) , що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) , який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) .

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів) .

Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Отже, в даному випадку заявлені позивачкою вимоги відповідають ефективному способу захисту порушених прав, а їх задоволення призведе до поновлення цих прав.

Що стосується позовних вимог позивачки ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) безпідставно набутих грошових кошті в розмірі 46205,25 грн. , що складається з основного боргу 45563,00 грн. , інфляційних втрат 410,07 грн. та 3% річних 232,18 грн. , то суд дійшов наступного висновку.

Оскільки в дійсності законом передбачено право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, оскільки у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (ст. 607 ЦК України) або на відсутність вини (ст. ст. 614, 617 ЦК України) , оскільки за своїми ознаками індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3 % річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними, окремими від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією, оскільки сплата 3 % річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) , так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові, відтак суд дійшов висновку про те, що в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог позивачки ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрат на сплату судового збору у розмірі 908,00 грн. , то суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) безпідставно набутих грошових кошті в розмірі 46205,25 грн. , що складається з основного боргу 45563,00 грн. , інфляційних втрат 410,07 грн. та 3% річних 232,18 грн. , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, відтак судовий збір слід покласти саме на відповідачку.

Що стосується позовних вимог позивачки ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн. , то суд дійшов наступного висновку.

Із змісту п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України вбачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) ; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) ; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат су д враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є ро змір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ц іни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Із змісту п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Вищого спеціалізованого суду України з розг ляду цивільних і кримінальних справ Про застос ування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25.09.2015 року) вбачає ться, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16.11.2000 року № 13-рп/2000; рішення від 30.09.2009 року № 23-рп/2009; рішення від 11.07.2013 року № 6-рп/2013) . Витрати, пов`язані з оплатою прав ової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений в розд. ІІІ Закону України Про безоплатну правову допомогу № 3460-VI від 02.06.2011 року, положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01.01.2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-VI від 05.07.2012 року) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах № 4191-VI від 20.12.2011 року. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів) . Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, враховуючи те, що вказана цивільна справа не є складною, беручи до уваги обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) , враховуючи не досить значний час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) , враховуючи критерії розумності та співмірності, відтак суд дійшов висновку про те, що в цій частині позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року) .

Таким чином, оскільки представником позивачки були надані суду переконливі докази на підтвердження частини її позовних вимог, враховуючи обов`язковість дотримання державою принципу правомірних або законних очікувань та захисту прав людини через призму цього принципу, враховуючи те, що рішення в цивільній справі має бути справедливим, беручи до уваги те, що відповідачка ОСОБА_2 взагалі не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження її заперечень проти позову, відтак суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів слід задовольнити частково. Слід стягнути зі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) безпідставно набуті грошові кошті в розмірі 46205,25 грн. , що складається з основного боргу 45563,00 грн. , інфляційних втрат 410,07 грн. та 3 % річних 232,18 грн. . Слід стягнути зі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на сплату судового збору у розмірі 908,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн. .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 267, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) безпідставно набуті грошові кошті в розмірі 46205,25 грн. , що складається з основного боргу 45563,00 грн. , інфляційних втрат 410,07 грн. та 3 % річних 232,18 грн. .

Стягнути зі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на сплату судового збору у розмірі 908,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн. .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Сумському апеляційному протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Сумського апеляційного суду.

Головуючий: І.Г. Бичков