Справа № 450/2088/20 Провадження № 2/450/939/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2022 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Блистів М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю і поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін та здійснити поділ майна, визнавши за нею і відповідачем право власності по 1/2 частці такого за кожним.

Мотивувала свої вимоги тим, що 15 вересня 2006 року вона уклала шлюб з відповідачем, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 . В 2013-2015 роках вони інвестували їх спільні кошти у придбання квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно було оформлено на відповідача. Повідомила, що у грудні 2019 року їх подружні відносини фактично припинилися. У зв`язку з цим вона запропонувала відповідачу укласти договір про поділ майна подружжя, однак він відмовився від укладення такого. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 13 липня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в ній.

28 липня 2020 року від позивача до суду надійшла заява, якою вона усунула недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 20 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

В підготовчому судовому засіданні 23 листопада 2020 року представник відповідача ОСОБА_5 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позивач приховує інше майно, придбане у шлюбі, а саме прибудова до будинку АДРЕСА_2 , де вона здійснює підприємницьку діяльність, а також приховує орендні правовідносини між нею та Львівською міською радою щодо оренди земельної ділянки. Також вона не надає інформації щодо вартості обладнання, яке знаходиться у згаданій прибудові. Вважає, що вказане майно придбане за спільні грошові кошти подружжя. Поставив позивачу ряд запитань.

03 грудня 2020 року від представника позивача ОСОБА_6 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив, що предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо поділу згаданої вище квартири. Інше майно, про яке заявляє відповідач у відзиві, не є предметом спору. Поставлені у відзиві запитання не стосуються предмету спору.

23 грудня 2020 року від представника позивача ОСОБА_6 до суду надійшла заява про забезпечення позову, у якій він просив накласти арешт на належну відповідачу квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 23 грудня 2020 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_6 про забезпечення позову відмовлено.

09 лютого 2021 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява, у якій він просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою власністю, визнати малу архітектурну форму, а саме прибудову до будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін, здійснивши поділ такої між сторонами та визнавши за позивачем і за відповідачем право власності на 1/2 частку такої за кожним. Мотивував свої вимоги тим, що у 2014 році він познайомився з ОСОБА_7 , з якою відкрито проживав. В той же час він прийняв рішення придбати спільно з нею квартиру. Для придбання квартири він звернувся до забудовника ПП « ОСОБА_8 », з яким укладено договір № 35 купівлі-продажу майнових прав від 16 липня 2015 року. Відповідно до графіку внесення коштів за об`єкт, розташований за адресою АДРЕСА_3 , узгоджено графік оплати платежів, а саме 20000 доларів США 16 липня 2015 року, 12000 доларів США перед виготовленням права власності на квартиру. 16 липня 2015 року позивач отримав 20000 доларів США від батька ОСОБА_7 ОСОБА_9 в дарунок, після чого вніс такі грошові кошти до ПП « ОСОБА_8 ». В подальшому 28 вересня 2015 року позивач отримав 12000 доларів США від батька ОСОБА_7 ОСОБА_9 в дарунок, які також вніс до ПП « ОСОБА_8 ». В подальшому 12 січня 2016 року позивач зареєстрував право власності на вказану квартиру. Таким чином, вважає, що спірна квартира придбана за його особисті грошові кошти. Зазначив, що ОСОБА_1 приховує інше майно, а саме прибудову площею 20 кв.м до будинку АДРЕСА_2 , яка є малою архітектурною формою і набута за час шлюбу. Крім того, ОСОБА_1 приховує укладення між нею та ЛМР договору оренди земельної ділянки. Повідомив, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2020 року по справі № 464/5596/20. Вважає, що вартість вказаної прибудови становить 280000 грн. З огляду на вказане, просив зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Протокольною ухвалою від 10 лютого 2021 року відповідачу поновлено строк для подання зустрічного позов та прийнято такий до розгляду разом з первісним.

02 березня 2021 року від представника позивача ОСОБА_6 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якій він зазначив, що сторони до 2019 року спільно проживали, вели спільне господарство, виховували двох малолітніх дітей. В кінці 2019 року ОСОБА_1 стало відомо, що її чоловік підтримує стосунки з іншою жінкою. З цього часу вони почали проживати окремо. Інші доводи ОСОБА_2 за зустрічним позовом не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимим доказами. Враховуючи наведене, просив у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Протокольною ухвалою від 16 березня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 03 червня 2021 року представник відповідача ОСОБА_5 заявив клопотання про допит свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 .

В судовому засіданні 03 червня 2021 року представник позивача ОСОБА_6 заявив клопотання про допит свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Протокольною ухвалою від 03 червня 2021 року клопотання представника відповідача ОСОБА_5 та представника позивача ОСОБА_6 задоволені.

Позивач та її представник ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак останній 28 лютого 2022 року подав заяву, у якій просив відкласти розгляд справи на іншу дату.

Щодо заяви представника ОСОБА_6 про відкладення судового розгляду слід зазначити, що така є не вмотивованою, стороною позивача не подано суду доказів на підтвердження неможливості явки в судове засідання, з огляду на що така заява задоволенню не підлягає.

Відповідач та його представник ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення судового розгляду не подали.

Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами.

Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи пі інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 15 вересня 2006 року, стверджується, що сторони 15 вересня 2006 року зареєстрували шлюб у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.

Згідно договору № 35 купівлі-продажу майнових прав від 16 липня 2015 року ПП «Катерина», як продавець, продає, а ОСОБА_2 , як покупець, купує майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . Вартість майнових прав становить 32000 доларів США. Сторони погодили, що покупець 16 липня 2015 року перераховує на рахунок продавця 20000 доларів США, а іншу частку у розмірі 12000 доларів США згідно графіку платежів.

Згідно графіку внесення коштів, який є додатком № 1 до договору № 35 від 16 липня 2015 року, покупець зобов`язався внесли оплату у розмірі 20000 доларів США 16 липня 2015 року, а іншу частину у розмірі 12000 доларів США перед виготовленням права власності на квартиру.

Квитанцією до прибуткового касового ордера № 35/6 від 16 липня 2015 року встановлено, що ПП «Катерина» прийнято від ОСОБА_2 20000 доларів США у якості проплати за квартиру АДРЕСА_1 .

З квитанції до прибуткового касового ордера № 35/6 від 29 вересня 2015 року вбачається, що ПП «Катерина» прийнято від ОСОБА_2 12000 доларів США у якості проплати за квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний № 51549647 від 12 січня 2016 року ОСОБА_2 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 211049315 від 02 червня 2020 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний № 51549776 від 12 січня 2016 року вбачається, що 31 грудня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

При цьому стороною відповідача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 .

Суд не бере до уваги покликання відповідача про те, що грошові кошти у загальній сумі 32000 доларів США на придбання вказаної квартири йому подарував батько ОСОБА_7 ОСОБА_9 з огляду на наступне.

Як зазначив відповідач, спірна квартира придбана ним на його особисті грошові кошти, які він отримав у якості подарунку від батька ОСОБА_7 ОСОБА_9 . Так, 16 липня 2015 року він отримав у якості подарунку 20000 доларів США, а 28 вересня 2015 року ще 12000 доларів США.

Станом на 16 липня 2015 року згідно курсу НБ України вартість 1 долара США становила 22 грн. 10 коп., станом на 28 вересня 2015 року 21 грн. 61 коп.

Таким чином, ОСОБА_9 подарував ОСОБА_2 16 липня 2015 року валютні цінності, еквівалентні 442000 грн., а 28 вересня 2015 року 259320 грн.

За ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню

Згідно пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Таким чином, договори дарування валютних цінностей, укладені між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , повинні були укладатися у письмовій формі та посвідчуватися нотаріально, оскільки подаровані внаслідок їх укладення валютні цінності перевищують 50 розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Попри це, відповідачем не подано суду жодних доказів, на підтвердження укладення таких договорів дарування та не обґрунтовано підстави недотримання форми таких правочинів.

За ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

В силу вимог ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 220 ЦК України укладення договору без додержання письмової форми такого та без нотаріального посвідчення може доводитися письмовими доказами. Рішення суду з даних обставин, в свою чергу, не може ґрунтуватися на показах свідків.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти, відповідачем не надано жодних належним та допустимих доказів для спростування рівності часток у праві спільної сумісної власності на вказане майно.

Згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З врахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках. Так, за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , залишивши у власності відповідача ОСОБА_2 1/2 частку вказаного майна та припинивши при цьому право спільної сумісної власності.

Враховуючи те, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на згадану квартиру, яке не оспорюється, таке право не підлягає повторному визнанню.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом слід зазначити наступне.

Позивач за зустрічним позовом, крім визнання вищезгаданої квартири його особистою власністю, просив визнати спільною сумісною власністю малу архітектурну форму площею 20 кв.м, яка є прибудовою до будинку АДРЕСА_2 , та здійснити її поділ, визнавши за кожною зі сторін право власності на 1/2 частку такої.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнаним його недійсним та поділ спільною майна подружжя» зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільною ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, шо підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, З ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З відповіді Управління архітектури та урбаністики № 21101 вих. 30183 від 14 квітня 2021 року вбачається, що належна ОСОБА_1 мала архітектурна форма на АДРЕСА_2 не була включена ухвалою від 26 грудня 2019 року № 6107 в перелік тимчасових споруд, що входять до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд м. Львова і станом на 14 квітня 2021 року у Комплексній схемі відсутня. Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва ОСОБА_1 на встановлення павільйону чи іншої споруди за вказаною вище адресою не надавалися.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Крім цього, мала архітектурна форма є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності, визначення якої міститься в ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», МАФ є некапітальною спорудою, немає фундаменту, а тому не підлягає поділу.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається із матеріалів справи, спір виник щодо тимчасової споруди торговельного призначення, яка розміщена на орендованій земельній ділянці. Матеріалами справи підтверджено дотримання законного порядку розміщення тимчасової споруди на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту власності. Із аналізу обставин справи судом не встановлено та позивачем за зустрічним позовом не доведено виникнення у сторін права власності на тимчасову споруду, а саме малу архітектурну форму (прибудову) площею 20 кв.м, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , що свідчить про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Крім того, суд зазначає, що обставини, які підлягали доказуванню у даній справі, не можуть бути підтверджені лише показами свідків, з огляду на що такі не були допитані у судовому засіданні, оскільки за судовими повістками не з`явилися.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що аргументи, якими позивач ОСОБА_1 мотивувала свої позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому за первісним позовом слід визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя, визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаного майна, залишивши у власності відповідача ОСОБА_2 1/2 частку такого та припинивши при цьому право спільної сумісної власності. Водночас, оскільки мотиви, якими позивач за зустрічним позовом мотивував зустрічні позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження, у задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 10510 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 82, 89, 137, 141, 158, 223, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 218, 220, 325, 328, 368, 372, 392, 719 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», суд,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Залишити у власності відповідача ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 сплачений судовий збір 10510 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.