Номер провадження: 22-ц/813/2615/22
Номер справи місцевого суду: 509/5194/19
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Єрмолатіна Віктора Івановича на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 30.10.2015 року ОСОБА_2 передала у борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 70 000,00 гривень зі сплатою 15% щомісячно строком на три місяці, тобто з 30.10.2015 року по 30.01.2016 року. Першу сплату процентів у розмірі 10 000,00 грн. ОСОБА_1 повернув одразу в момент написання боргової розписки. Так, документом, що підтверджує факт отримання відповідачем у борг грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн. та свідчить про прийняття останнім зобов`язань з повернення грошових коштів у встановлений строк є власноруч написана ОСОБА_1 розписка. Позичені кошти відповідач повинен був повернути у строк до 30.01.2016 року, однак взятих на себе зобов`язань не виконав.

З огляду на зазначене, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 91 500,00 грн., з яких 70 000,00 грн. основна сума боргу за борговою розпискою від 30.10.2015 року, та 21 500,00 грн. проценти за користування позикою в період з листопада 2015 року по січень 2016 року., судові витрати покласти на відповідача. Також надала клопотання про поновлення строків позовної давності, оскільки 11.10.2018 року вона уклала договір про надання правової допомоги б/н з адвокатом Форостенком О.О., предметом якого було представлення інтересів у Овідіопольському районному суді Одеської області. Надалі, в ході неодноразових телефонних розмов останній постійно повідомляв позивачу про те, що спочатку звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 за борговою розпискою, а потім взагалі надав ОСОБА_2 копію рішення по справі про стягнення грошових коштів з відповідача. Та лише наприкінці вересня 2019 року після її звернення до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про підтвердження наявності даного рішення, було повідомлено, що ані такого рішення, ані справи взагалі не існує.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.03.2020 року по справі №509/5194/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу було задоволено позов та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 91 500,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 915,00 грн.

04 червня 2020 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про перегляд заочного рішення від 05.03.2020 року, в обґрунтування якої зазначив, що в судові засідання, призначені по справі, про які ОСОБА_1 дізнався лише після отримання заочного рішення, не міг з`явитись по незалежним від нього причинам, тому що він не знав про час та місце їх проведення. Відповідач дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , і дійсно там проживає, однак судові повістки жодного разу не були вручені. Заборгованості перед ОСОБА_2 не має, свідки цього та докази будуть надані суду.

18 червня 2020 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області скасовано заочне рішення від 05.03.2020 року.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Овідіопольським РВ УМВС України в Одеській області 15.11.1995 року) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошові кошти у розмірі 91 500,00 грн., з яких 70 000,00 грн. основна сума боргу за борговою розпискою від 30.10.2015 року, та 21 500,00 грн. проценти за користування позикою в період з листопада 2015 року по січень 2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Овідіопольським РВ УМВС України в Одеській області 15.11.1995 року) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 915,00 гривень.

Не погоджуючись з рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 січня 2021 року, представник ОСОБА_1 адвокат Єрмолатін Віктор Іванович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка звернувшись до суду першої інстанції з позовною заявою 24.09.2019 року пропустила строк позовної давності, тому відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності, як підставу для відмови у позову. Представник ОСОБА_1 адвокат Єрмолатін Віктор Іванович зазначає, що перебіг позовної давності за вимогами позивачки почався з моменту настання прострочення уявного на думку представника апелянта невиконання ОСОБА_1 зобов`язання, а саме з 30 січня 2017 року. Просить також залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Карпенко Валерія Ігорівна просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Єрмолатіна Віктора Івановича на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 січня 2021 року залишити без задоволення, а рішення без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно встановив природу правовідносин та прийшов до правильного висновку щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 91 500,00 грн., з яких 70 000,00 грн. основна сума боргу за борговою розпискою від 30.10.2015 року, та 21 500,00 грн. проценти за користування позикою в період з листопада 2015 року по січень 2016 року. У відзиві представник ОСОБА_2 адвокат Карпенко Валерія Ігорівна зазначає, що позивач звернулась до суду поза межами позовної давності від причин, що не залежали від неї особисто, а саме зазначає, що 11.10.2018 року ОСОБА_2 уклала договір про надання правової допомоги б/н з адвокатом Форостенком О.О., предметом якого було представлення інтересів у Овідіопольському районному суді Одеської області. Надалі, в ході неодноразових телефонних розмов останній постійно повідомляв позивачу про те, що спочатку звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 за борговою розпискою, а потім взагалі надав ОСОБА_2 копію рішення по справі про стягнення грошових коштів з відповідача. Та лише наприкінці вересня 2019 року після її звернення до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про підтвердження наявності даного рішення, було повідомлено, що ані такого рішення, ані справи взагалі не існує. Через вказані шахрайські дії адвоката позивач була вимушена звернутися до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області з відповідною скаргою, яка як зазначає представник позивача в подальшому була задоволена та винесено рішення про притягнення адвоката ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , не виконав належним чином взяті на себе по договору позики від 30.10.2015 року зобов`язання, тому повинен сплатити ОСОБА_2 по договору позики від 30.10.2015 року основну суму боргу у розмірі 70 000,00 грн., проценти за користування позикою за період з листопада 2015 року по січень 2016 року 21 500,00 грн.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 30.10.2015. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого відповідач позичив, а позикодавець передав 70 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією розписки від 30.10.2015 року, складеною та підписаною ОСОБА_1 .

Зі змісту розписки вбачається, що отримані в позику кошти відповідач зобов`язався повернути позикодавцю у строк до 30.01.2016 року.

Першу сплату процентів у розмірі 10 000,00 грн. ОСОБА_1 повернув одразу в момент написання боргової розписки.

Колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 року у справі № 6-2789цс16 .

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 року у справі за № 6-1457цс16).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року №723/304/16-ц, зазначила, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику.

Крім того наявність у позивача оригіналу боргової розписки згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України у постановах від 24 лютого 2016 року в справі №6-50цс16 та постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

Як вбачається з матеріалів справи факт укладення договору позики у розмірі 70 000,00 грн. між позивачем та відповідачем підтверджено борговою розпискою від 30.10.2015 року, складеною власноруч відповідачем. Відповідно до умов вказаної боргової розписки, ОСОБА_1 позичив у борг грошові кошти у розмірі 70 000,00 гривень зі сплатою 15% щомісячно строком на три місяці, тобто з 30.10.2015 року по 30.01.2016 року у ОСОБА_2 .

Тобто, надана до суду розписка є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, містить усі істотні умови щодо суми позики і строку повернення позики.

З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вказана розписка містить всі дані про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, містить дані про укладення та умови договору позики, а тому є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

З урахуванням вищенаведеного, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок не виконання належним чином, взятих на себе по договору позики від 30.10.2015 року ОСОБА_1 зобов`язань є всі підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 91 500,00 грн., з яких 70 000,00 грн. основна сума боргу за борговою розпискою від 30.10.2015 року, та 21 500,00 грн. проценти за користування позикою, з яких 500,00 грн. за листопад 2015 року; 21 000,00 грн. за грудень 2015 року та січень 2016 року (2 місяці по 10 500,00 грн).

Щодо посилань апелянта на пропуск строку позовної давності при зверненні ОСОБА_2 24.09.2019 року з позовною заявою до Овідіопольського районного суду Одеської області та необхідністю застосувати наслідки такого пропуску, а саме відмовити у задоволенні позову, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 сі. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Як встановлено вище, кінцевий термін повернення коштів згідно боргової розписки від 30.10.2015 року на суму 70 000 грн. визначений сторонами - 30.01.2016 року.

Відтак, строк позовної давності за договором позики за борговою розпискою на суму 70 000 грн. розпочався 31.01.2016 року і закінчився 31.01.2019 року.

Із вказаним позовом ОСОБА_2 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області 24.09.2019 року.

При цьому апеляційний суд бере до уваги наявне в матеріалах справи клопотання ОСОБА_2 про поновлення строків позовної давності, яке було подане позивачем до суду першої інстанції ще 07.11.2019 року та вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем з поважних причин, з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи 11.10.2018 року ОСОБА_2 уклала договір про надання правової допомоги б/н з адвокатом Форостенком О.О., предметом якого було представлення інтересів у Овідіопольському районному суді Одеської області. Позивач в поданому клопотанні зазначає, що в ході неодноразових телефонних розмов останній постійно повідомляв позивачу про те, що спочатку звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 за борговою розпискою, а потім взагалі надав ОСОБА_2 копію рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.03.2019 року по справі № 509/1992/18 про стягнення грошових коштів з відповідача та відповідно до якого позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 70 000 грн та відсотки за користування коштами у сумі 32 550 грн. (а.с.18).

З матеріалів справи вбачається, що позивач 18.09.2019 року зверталась до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про підтвердження наявності даного рішення та відповідно до відповіді районного суду від 20.09.2019 року за № 5/216/19 вбачається, що в провадженні суду першої інстанції взагалі відсутня така цивільна справа.

Слід зазначити, що вже після отримання ОСОБА_2 вказаної відповіді від Овідіопольського районного суду Одеської області, яка була надана судом першої інстанції 20.09.2019 року, позивач вже 24.09.2019 року подала до суду позовну заяву.

Також матеріалами справи підтверджується, що на підставі вищевказаного позивач була вимушена звернутися до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області з відповідною скаргою на дії адвоката ОСОБА_3 . Відповідно до рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області від 07 липня 2020 року (провадження № 264/19) адвоката ОСОБА_3 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.

Апеляційний суд вважає, що внаслідок таких недобросовісних дій адвоката ОСОБА_3 , позивач звернулась до суду першої інстанції з позовною заявою з пропуском строку позовної давності від причин, що не залежали від неї особисто, оскільки ще 11.10.2018 року ОСОБА_2 уклала договір про надання правової допомоги б/н з адвокатом Форостенком О.О. з метою звернення до суду за захистом свого порушеного права ОСОБА_1 , який не повернув позивачці грошові кошти за договором позики у строк погоджений сторонами у письмовій розписці - 30.01.2016 року.

Враховуючи, що ОСОБА_3 на час укладення позивачкою з ним договору про надання правової допомоги мав діюче свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю на підставі рішення відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури України, позивач вправі була очікувати, очікувала та виходячи з запевнень адвоката ОСОБА_3 вважала поданим позов до ОСОБА_1 про стягнення боргу в межах строку позовної давності (до 30.01.2019 року), що встановлено рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області від 07.07.2020 року (провадження № 264/19, реєстраційний № 264/1/14-2/2020) та вважала, що звернулася до суду до ОСОБА_1 у межах строку позовної давності.

При таких документально підтверджених обставинах звернення позивача до суду з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано та справедливо виходив з пропуску позивачем позовної давності з поважних причин та наявності підстав для судового захисту порушеного права позивача.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про не повідомлення його про розгляд даної цивільної справи в суді першої інстанції, оскільки в матеріалах справи наявне повідомлення про повернення до суду направленої за зареєстрованим місцем проживання відповідача судової повістки про його виклик в судове засідання на 19.02.2020 року на 13-00 г. з позначкою про відмову одержувача від отримання кореспонденції (а. с. 33).

Враховуючи наведене, така процесуальна поведінка сторони у справі не може вважатися добросовісною, внаслідок чого немає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення з підстав п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Щодо доводів апелянта про необхідність залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, колегія суддів приходить до висновку, що правові підстави для залучення виконавчої служби в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відсутні, оскільки спір, що розглядається в межах даної справи, стосується безпосереднього сторін у справі. Тому, заява представника ОСОБА_1 адвоката Єрмолатіна Віктора Івановича про залучення до участі у справі Овідіопольського районного віддіу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Єрмолатіна Віктора Івановича - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 січня 2021 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 17.03.2022 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В.Князюк

С.О.Погорєлова