Справа № 447/709/19 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-з/811/17/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
25 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:
Головуючого судді Мікуш Ю.Р.,
суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
розглянувши без участі учасників заяву представника ОСОБА_1 адвоката Кравця А.О. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи державного нотаріуса Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок Оксани Ярославівни про визнання недійсним договору дарування, -
01.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся в Миколаївський районний суд Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи: державного нотаріуса Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок Оксани Ярославівни про визнання недійсним договору дарування.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 19 квітня 2016 року 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори, реєстровий номер №980.
25.01.2022 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кравець А.О.І. звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення.
В обґрунтування заяви зазначає, що під час ухвалення рішення суд не вказав на дії, що треба виконати, для вирішення питання щодо визнання, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, що відповідно до абз.3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не дає змоги державному реєстратору встановити набуття ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Просить ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання припинення та визнання речових прав на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 .
Учасники справи в судове засідання не з`явились. Від представника позивача адвоката Кравець А.О. надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності позивача та його представника. Пояснення чи заперечення з приводу заяви про ухвалення додаткового рішення від відповідача не надійшло.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява про ухвалення додаткового рішення підлягає до задоволення.
Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
Згідно з ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Положеннями ч.1,3 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Положенням ч.2 ст.334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(далі Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з абз.3 ч.3 ст.26 Закону ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З врахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
З метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з заявою про державну реєстрацію права власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , однак державним реєстратором прийнято рішення про відмову у державній реєстрації у зв`язку з тим, що у рішенні апеляційного суду не вирішено питання щодо визнання за ОСОБА_1 прав на нерухоме майно, що свідчить про те, що позивач не може належним чином відновити свої права .
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що є підстави для ухвалення додаткового рішення, оскільки визнавши недійсним договір дарування, суд не зазначив, що до позивача повертається право власності на 1/3 частину житлового будинку, яке було втрачено на підставі правочину,який визнано недійсним, а відповідач відповідно втрачає зазначене право власності.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК).
Керуючись ст.ст. 270, 383, 384, 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в :
Заяву представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Кравця А.О. про ухвалення додаткового рішення задовольнити.
Прийняти додаткову постанову, якою доповнити резолютивну частину постанови Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року наступним змістом.
Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту додаткової постанови в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.
Головуючий Ю.Р.Мікуш
Судді: Т.І.Приколота