Дата документу 23.02.2022 Справа № 336/3085/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3085/20 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/13/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Данильченко Олени Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 13.08.2014р. між нею та АТ «КБ «ПриватБанк» був укладений договір банківського вкладу, згідно з яким ОСОБА_1 розмістила на депозитному рахунку грошові кошти на визначений договором строк за умови нарахування та сплати процентів. В установлений договором строк грошовий вклад повернутий не був, внаслідок чого сума грошових коштів за договором була стягнута рішенням суду. Оскільки внаслідок невиконання банком зобов`язань з повернення грошового вкладу вона не отримала вчасно грошові кошти, просила стягнути з відповідача на свою користь втрати від інфляції у розмірі 16 660,08 грн., три відсотки річних у розмірі 7 030,05 грн. та пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сумі 778 538,54 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 802 228,67 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 8 022,29 грн..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Данильченко О.О. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що в контексті ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» поняття «загальна вартість замовлення» та «вартість роботи (послуги)» не є тотожними, і в даному випадку пеня повинна вираховуватися виходячи із вартості фінансової послуги за день, яка розраховується таким чином: 9 % : 365 = 0, %, з урахуванням періоду прострочення з 10.06.2019р. по 06.02.2020р. ( 241 день) та суми грошового зобов`язання у розмірі 93 200 грн., розмір пені складає: 0, % х 93 200 х 3: 100 х 241 = 251,64 грн. Також відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшено за рішенням суду у разі, якщо він значно перевищує розмір збитків. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані ЗУ «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. За розрахунком банку розмір 3% річних складає 6128,22 грн., а інфляційне збільшення боргу - 14 539,36 грн. з розрахунку, що розмір грошового зобов`язання складає 93 200 грн., а не визначена судовим рішення загальна сума заборгованості 106 795,41 грн.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Пшець О.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31 березня 2021р. апеляційне провадження у цій справі було зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 320/5115/17 (провадження 14-133цс20) за позовом вкладників до АТ КБ «ПРИВАТБАНК про стягнення процентів, трьох відсотків річних та неустойки (пені) за невиконання договорів банківських вкладів.

30.11.2021р. в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021р. у справі № 320/5115/17, тому ухвалою Запорізького апеляційного суду відновлено апеляційне провадження у цій справі.

В судове засідання апеляційного суду 23 лютого 2022р. з`явились представники сторін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника Приватбанку в особі Мельник Я.В., яка підтримала апеляційну скаргу та письмові пояснення, представника позивача ОСОБА_1 в особі адвоката Пшеця О.В., який заперечував проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, урахувавши правову позицію ВП ВС у постанові від 09.11.2021р. у справі № 320/5115/17, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2019р. по справі 336/7575/17 задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення банківського вкладу за договором банківського вкладу № SAMDNWFD400 від 13.08.2014р. на загальну суму 106 795 грн. 41 коп.

Відповідно до зазначеного рішення між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк»

укладений договір банківського вкладу строком на 1 місяць з автоматичною пролонгацією,

на підставі якого позивачкою було відкрито рахунок та перераховано кошти. Станом на 28.07.2017р. на рахунку останньої знаходилось 106 795,41 гривень. 10.11.2017 року представником ОСОБА_1 за довіреністю до ПАТ «КБ «ПриватБанк» направлено вимогу про повернення банківського вкладу, однак, кошти повернуті не були.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 травня 2019 року вище вказане рішення залишено без змін.

У цій справі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що банк на її вимогу не повернув вклад з нарахованими відсотками, просила стягнути з нього втрати від інфляції, три відсотки річних відповідно до приписів ст.. 625 ЦК України та пеню у розмірі 3 % від суми утримуваних коштів за кожен день прострочення їх повернення відповідно до положень ч. 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», а загалом 802 228,67 грн.

Суд першої інстанції, перевіряючи правильність наданого позивачем розрахунку коштів до стягнення з банку на її користь як вкладника, якому прострочено видачу грошового вкладу та відсотків, погодився із правильністю нарахованих трьох відсотків річних, що становить 7 030,05 грн., суми інфляційних втрат у розмірі 16 660,08 грн., пені в сумі 778 538,54 грн., а також наявність законодавчо врегульованого права у позивача як вкладника на такі нарахування та стягнення з банку.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність").

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2019 року у цивільній справі № 336/7575/17 встановлено, що 13.08.2014р. між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD400, тип вкладу "Депозит Плюс", строк договору 1 місяць. На підставі договору банківського вкладу відкрито депозитний рахунок, на який позивачем внесено грошові кошти.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Згідно з довідкою відповідача від 28.07.2017р., станом на 27.07.2017 року на рахунку находиться 106 795,41 грн. ( а.с. 12).

Відповідно до обставин, встановлених рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2019 року у цивільній справі № 336/7575/17, на адресу відповідача представником позивача 09.11.2017р. направлено вимогу про повернення банківського вкладу, яку отримано банком, але у добровільному порядку вклад не був повернутий.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта визначено статтею 1073 цього Кодексу.

Невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку, встановленої договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив вико-

нання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіряючи доводи скарги банку в частині неправильності розрахунку стягуваних згідно зі статтею 625 ЦК України сум, колегія вважає, що позивач має на них право (інфляцію та 3 % річних), оскільки на її вимогу як вкладника її кошти не були повернуті банком, а лише були стягнуті судовим рішення за її позовом. Тому за період прострочення, відлік якого позивач розпочала з місяця, наступного за тим, коли вимога про повернення вкладу не була виконана - з грудня 2017р., і по день фактичного погашення заборгованості за вкладом та відсотками вже стягнутими рішення суду - 06.02.2020р. слід нарахувати суму інфляційних втрат і 3 % річних.

Позивач ці нарахування здійснила на загальну суму заборгованості, стягнуту судовим рішення - 106 795,41 грн. Банк в скарзі зазначає іншу суму боргу у розмірі 93 200 грн., визначаючи її як суму грошового зобов`язання. Але колегія погоджується з судом першої інстанції, яким взято за базу для нарахування саме борг за цим вкладом, визначений у довідці банку та стягнутий судовим рішення у іншій цивільній справі - 106 795,41 грн.

Перевіривши період нарахування, правильність розрахунку, здійсненого позивачем та визнаного вірним судом першої інстанції, колегія погоджується з висновками суду, а не з доводами скарги, тому в цій частині визнає рішення суду обґрунтованим.

Що стосується пені, стягнутої судом відповідно до приписів ч. 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у розмірі 778 538,54 грн., то в цій частині колегія з урахуванням висновків, викладених у постанові ВП ВС від 09.11.2021р. у справі № 320/5115/17 з приводу застосування вказаної норми у таких самих правовідносинах, не погоджується з судом першої інстанції.

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами № 2664-ІІІ, № 2121-ІІІ, № 1023-XII.

Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону № 2346-ІІІ вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства

України та умов договору.

У частинах першій, другій статті 47 Закону № 2121-ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону № 1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відтак, Законом № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Таку правову позицію викладено у вище навденій постанові Великої Палати Верховного Суду.

Разом з тим, Велика Палата констатувала, що таке право втрачається вкладником після ухвалення судового рішення, згідно з яким розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Відтак після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

В цій справі рішення про стягнення вкладу було ухвалено 08 лютого 2019р. та набрало законної сили 11.05.2019р.

Колегія наголошує на тому, що, хоча позивач ОСОБА_1 у тій цивільній справі № 336/7575/19 вимог про розірвання договору вкладу не висувала, але фактично стягненням всіх належних їй сум за вкладом з урахуванням її попередньо спрямованої до банку вимоги з повернення коштів, договірні відносини між нею та банком припинились.

На ці обставини додаткового вказує зміст п. 3.2 договору вкладу, згідно з яким, якщо вкладник вимагає повернення частини вкладу, то його зобов`язання та зобов`язання банку за вкладом припиняються, і вклад повертається.

В даному ж випадку позивач 09.11.2017р. вимагала повернення вкладу у повному обсязі, а тому цей пункт договору поширюється на ці правовідносини, вказуючи, що такими діями вкладника договір вважається припиненим.

Посилання суду першої інстанції при цьому на інший пункт договору вкладу 3.1, яким визначено, що дія договору припиняється після виплати усієї суми вкладу разом із процентами, стосується відносин, коли не відбулось зі сторони вкладника дій з витребування вкладу.

З позовної заяви та розрахунку пені відповідно до приписів ч. 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» вбачається, що ОСОБА_1 заявила вимоги щодо передбаченої цієї нормою пені за період з 09.06.2019р. по 06.02.2020р., тобто за період після витребування суми вкладу, ухвалення рішення та набуття ним законної сили. А тому ця норма не поширюється на вказаний період, і за цей період згідно ч. 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» пеня нарахована бути не може.

Зважаючи на вказане, позивач не має права на вказану пеню за вказаний період, тому рішення суду відповідно до приписів п.п. 3, 4 статті 376 ЦПК України в цій частині підлягає скасуванню із ухвалення постанови про відмову в задоволенні позовних вимог щодо пені.

Приймаючи постанову про зміну судового рішення першої інстанції, колегія відповідно до приписів статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Встановлено, що позов заявлено позивачем як вкладником, тому судовий збір при пода-

нні позову позивач не сплачує. Вдітак, його слід стягнути в дохід держави з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 23 690,13 грн., тому сума судового збору складає 236,90 грн.

У зв`язку з відмовою на стадії апеляційного провадження у частині позовних вимог відповідачу належить до компенсації за рахунок держави частина сплаченої суми судового збору за подання апеляційної скарги.

Банком було сплачено за подання апеляційної скарги 12 033,44 грн., але до компенсації належить 11 678,09 грн.

Взаємозарахуваням належної банку суми судового збору та з нього на користь держави остаточно визначається до компенсації банку за рахунок держави судовий збір у розмірі: 11 678,09 грн. - 236,90 = 11 441,19 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Данильченко Олени Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року у цій справі скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 778 538,54 грн. та відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги, а також скасувати в частині стягнення судових витрат.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Компенсувати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збур за подання апеляційної скарги в сумі 11 441,19 грн. за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Подліянова Г.С.