ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2890/22 Справа № 179/1070/21 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Автомир-Транс на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Автомир-Транс про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Автомир-Транс (далі ТОВ Автомир-Транс) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, мотивуючи його тим, 25 червня 2021 року він уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового складу із Міністерством оборони України, про що ним було повідомлено керівництво ТОВ «Автомир-Транс», на якому на час укладення контракту він працював водієм автотранспортних засобів.
Зазначав, що не дивлячись на те, що він попереджав підприємство про отримання повістки та те, що йому потрібно з`явитися в строк з 23 червня 2021 року по 25 червня 2021 року до військової частини, наказом №3-К від 25 червня 2021 року його було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що з наказом про звільнення з роботи його ознайомлено не було та 30 червня 2021 року він отримав листа-повідомлення від ТОВ «Автомир-Транс» про необхідність одержати трудову книжку у відділі кадрів та копію наказу №3-К від 25 червня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул», що є порушенням, крім того звільнення з займаної посади є безпідставним, оскільки він не здійснював прогул та відсутній був на робочому місці з поважних причин, а тому просив суд ухвалити рішення, яким поновити його на посаді водія автотранспортних засобів ТОВ «Автомир-Транс»; стягнути з «Автомир-Транс» на його користь середній заробіток за час вимушено прогулу; стягнути моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів ТОВ «Автомир-Транс». Зобов`язано ТОВ «Автомир-Транс» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Автомир-Транс», зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з трудової книжки позивача вбачається, що він дуже часто змінював місця роботи та у кожного роботодавця сумарно працював в середньому близько шести місяців, що свідчить про те, що і раніше він допускав порушення трудової дисципліни. Наголошували на тому, що 23 та 24 червня він був відсутній на робочому місці та допустив прогул. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами поважних причин своєї відсутності на робочому місці. Від місця його проживання до військомату всього 41 кілометр, що свідчить про те, що він міг вирішити всі питання за 7-8 годин одного дня.

Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що згідно наказу №12-К від 09 грудня 2020 року, виданого директором ТОВ «Автомир-Транс», ОСОБА_1 було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів з 10 грудня 2020 року (а.с.53).

23 червня 2021 року ТВО військового комісара Дніпропетровського обласного ТЦКС Башмакову П.В. видано припис, яким пропонується 23 червня 2021 року вибути у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 для прийняття на військову службу за контрактом. Строк прибуття до 25 червня 2021 року (а.с.7).

23 та 24 червня 2021 року заступником директора ТОВ «Автомир-Транс» було складено доповідні записки та акти про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 протягом робочого дня з 09:00 до 18:00 без поважної причини (а.с.59-62).

Висновком службового розслідування стосовно факту відсутності на робочому місці водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 від 24 червня 2021 року, дії ОСОБА_1 кваліфіковано як прогул згідно ч.4 ст.40 КЗпП України (а.с.63).

Відповідно до наказу №3-К від 25 червня 2021 року позивача звільнено з займаної посади згідно п.4 ст.40 КЗпП України, за прогули без поважних причин (а.с.64).

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25 червня 2021 року №59-РС, старшого солдата запасу ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом строком 6 місяців (а.с.15).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що останній 25 червня 2021 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, а відтак він з поважних причин був відсутній на робочому місці в ТОВ «Автомир-Транс» в період з 23 червня 2021 року по 24 червня 2021 року. Про необхідність вибуття позивача 23 червня 2021 року у розпорядження військової частини та відповідно прибуття до 25 червня 2021 року видано відповідний припис військового комісара. Натомість відповідач не вжив належних заходів для з`ясування причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, безпідставно розцінивши його неприбуття на роботу як прогул, що є порушення прав позивача, які підлягають захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.
Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст.22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно із статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Як роз`яснено в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
На підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано роз`яснення, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 частини першої статті 40 і пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтею 148-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.
Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N3933-XII(далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення покладається на роботодавця.

Позивачем на підтвердження поважності відсутності на робочому місці було надано копію припису від 23 червня 2021 року з якого вбачається, що йому як старшому солдату запропоновано 23 червня 2021 року вибути у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 для прийняття на військову службу за контрактом, строку прибуття до 25 червня 2021 року.

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25 червня 2021 року №59-РС, старшого солдата запасу ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом строком 6 місяців (а.с.15).

Позивач наголошував на тому, що у телефонному режимі попередив відповідача про отримання ним повістки та його обов`язок з`явитися до в/ч НОМЕР_1 з 23 червня 2021 року.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Відповідач, звільнивши позивача, не з`ясував підстав його відсутності та не відібрав письмових пояснень.

Відповідно до частин першої та другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Таким чином, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за працівником, призваним на строкову військову службу, але не більше одного року, зберігається місце роботи та середній заробіток.

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків закріплені статтею 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, з моменту прийнятими на військову службу за контрактом, за громадянами України, які були прийнятими на військову службу за контрактом зберігаються: місце роботи та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час прийняття на військову службу.

Виходячи із встановлених обставин та наведених норм законодавства України, у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача за прогул, оскільки позивач був прийнятий на військову службу за контрактом, а відтак мав гарантоване державою право на збереження робочого місця та середньомісячного заробітку.

Доводи апеляційної скарги ТОВ Автомир-Транс не доводять законності звільнення позивача.
Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Автомир-Транс залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.