Справа № 308/9445/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі - Курбатова Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород за правилами загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 , поданого в особі уповноваженого представника Гончарова Валентина Вікторовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про захист прав споживачів та визнання припиненим зобовязання за укладеним кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в особі уповноваженого представника Гончарова Валентина Вікторовича звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про захист прав споживачів та визнання припиненим зобовязання за укладеним кредитним договором.

Позовні вимоги мотивує тим, що 11 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком укладено кредитний договір №02-26/4, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 19 800,00 доларів США.

Згідно з договором від 17.12.2012р. Банк відступив ТОВ «Кредитні ініціативи»(Відповідачу) право вимоги за Кредитним договором.У зв`язку із виникненням за

Кредитним договором поточної заборгованості, відповідач звернувся до суду з позовом від 31.03.2014 р. про дострокове стягнення з Позивача всієї заборгованості за цим Договором, яка існувала станом на 01.02.2014 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.08.2014р. у цивільній справі №308/4443/14-ц з ОСОБА_1 на користь Відповідача стягнуто заборгованість за Кредитним договором в розмірі 35 456,15 грн., з яких: 33 864,90 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 546,48 грн. - заборгованість по відсотках; 1 044,78 грн. - пеня.

Дане рішення суду набрало законної сили, а тому Позивач ОСОБА_1 у добровільному порядку виконав його, сплативши Відповідачу присуджені з нього кошти згідно з квитанціями №15-614К від 29.08.2014 р., №15-395К від 12.09.2014 р., №15-267К від 23.10.2014 р. і №180303К від 20.02.2015 р.

Після цього ОСОБА_1 звернувся до Відповідача із заявою від 23.02.2015 р., якою просив видати довідку про відсутність заборгованості за Кредитним договором та зняти заборону на відчуження заставного автомобіля марки «SKODA Octavia», реєстраційний н/з НОМЕР_1 (надалі - Автомобіль).

Оскільки Відповідач відмовив у задоволенні такої заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання неправомірними дії Відповідача щодо нарахування заборгованості за Кредитним договором і щодо відмови у видачі довідки про відсутність заборгованості за цим Договором та про зобов`язаня Відповідача видати таку довідку і вжити вичерпних заходів щодо зняття заборони на відчуження автомобіля.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.04.2019р. у цивільній справі №308/11825/15-ц, яке набрало законної сили, у задоволенні позову Позивача відмовлено.

Вказаним рішенням суду встановлено, що за Кредитним договором наявна остаточна заборгованість лише зі сплати процентів і пені за лютий і березень 2014 року в загальній сумі 96,58 доларів США. При цьому зазначено, що у подальшому будь-які нарахування процентів і пені за умовами Кредитного договору є неможливими з урахуванням відповідних висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у її постановах від 28.03.2018р. та від 04.07.2018р. у цивільних справах №444/9519/12 і №310/11534/13-ц відповідно.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 згідно з банківською квитанцією від 08.07.2019р. №3241676 сплатив на користь Відповідача встановлений судом залишок заборгованості за Кредитним договором в сумі 2 485,00 грн., що за курсом НБУ станом на день оплати (100,00 USD - 2571,1361 грн.) становить 96,58 доларів США.

Відтак зобов`язання ОСОБА_1 за Кредитним договором повністю припинилися у зв`язку з належним їх виконанням зі сторони позивача.

На підставі викладеного, з посиланням на приписи ст. ст. 509, 545 ЦК України , просить суд ухвалити рішення, яким : визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за укладеним з Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком кредитним договором від 11.03.2008р. №02-26/4 у зв`язку з їх повним належним виконанням позичальником та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн. витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

До початку розгляду справи по суті представником відповідача було подано відзив на позовну заяву відповідно до якого відповідач повністю заперечує проти позову, оскільки він є необгрунтованим та безпідставним з огляду на те, що позивач має довести порушення, невизнання або оспорення відповідачем якогось його суб`єктивного права або інтересу. Однак відповідач жодних прав позивача не порушував, про існування кредитної заборгованості не заявляв та жодних дій, спрямованих на її стягнення, не вчиняв, що свідчить про безпідставність позову. Просить у позові ОСОБА_1 до ТзОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» про захист прав споживачів фінансових послуг шляхом визнання припиненим правовідношення за договором відмовити.

Позиція сторін справи :

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися.

Представник позивача Гончаров В. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» у судове засідання не з`явилася.

Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» подала до суду заяву відповідно до якої просить суд провести розгляд справи без її участі та враховуючи надані заперечення по суті справи та на стягнення витрат адвоката, відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

30.09.2019 року представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву.

07.10.2019 року представником позивача через канцелярію суду подано відповідь на відзив на позовну заяву.

23.10.2019 року представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь.

04.12.2019 року представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про витребування доказів.

21.12.2019 року представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про приєднання доказів.

17.08.2020 року представником позивача подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання без його участі.

01.09.2020 року представником позивача подано до суду заяву про відкликання клопотання про витребування доказів.

14.09.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про приєднання доказів.

25.02.2022 року представником відповідача подано до суду письмові пояснення на позовну заяву.

11.04.2022 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі.

11.04.2022 року представником відповідача подано до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

30.08.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №308/9445/19 за правилами загального позовного провадження.

26.08.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 11 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком укладено кредитний договір №02-26/4, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 19 800,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 10 березня 2015 року.

Пунктом 7.1 договору сторони передбачили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного повернення позичальником кредиту , сплати процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь - яких інших грошових зобовязань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору.

Як встановлено судом , 17.12.2012р. між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банком укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення прав вимоги і по зазначеному кредитному договору, вказані обставини встановлені судовим рішенням від 16.04.2019 року , яке набуло законної сили і в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доведення не потребує.

Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.08.2014р. у цивільній справі №308/4443/14-ц з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» стягнуто заборгованість за Кредитним договором в розмірі 35 456,15 грн., з яких: 33 864,90 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 546,48 грн. - заборгованість по відсотках; 1 044,78 грн. - пеня, вказані обставини встановлені судовим рішенням від 16.04.2019 року , яке набуло законної сили і в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доведення не потребує.

Окрім цього рішенням суду від 16.04.2019 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 у добровільному порядку виконав рішення суду від 18.08.2014р., сплативши відповідачу присуджені з нього кошти згідно з квитанціями №15-614К від 29.08.2014 р., №15-395К від 12.09.2014 р., №15-267К від 23.10.2014 р. і №180303К від 20.02.2015 р. та встановлено, що за Кредитним договором №02-26/4 наявна остаточна заборгованість лише зі сплати процентів і пені за лютий і березень 2014 року в загальній сумі 96,58 доларів США. При цьому зазначено, що у подальшому будь-які нарахування процентів і пені за умовами Кредитного договору є неможливими з урахуванням відповідних висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у її постановах від 28.03.2018р. та від 04.07.2018р. у цивільних справах №444/9519/12 і №310/11534/13-ц відповідно.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 сплатив на користь відповідача встановлений судом залишок заборгованості за Кредитним договором в сумі 2 485,00 грн., що за курсом НБУ станом на день оплати (100,00 USD - 2571,1361 грн.) становить 96,58 доларів США (роздруківка курсу валют з офіційного веб-сайту НБУ додається), що стверджується банківською квитанцією від 08.07.2019р. №3241676 (а.с. 13-14).

Яе встановлено судом, ОСОБА_1 09.07.2019 року надіслав на адресу ТзОВ «Кредитні ініціативи» заяву - повідомлення від 09.07.2019 року про прийняття від ОСОБА_1 належне виконання зобов`язань за кредитним договором, надавши письмове підтвердження про виконання ним зобовязань та вжиття необхідних дій по зняттю заборони на відчуження автомобіля , якій передано у заставу Банку. ( а.с. 15-16)

Як встановлено судом, рекомендований лист № 077 від 09.07.2019 року на адресу ТОВ «Кредитні ініціативи» вручений 16.07.2019 року під підпис уповноваженій на одержання відправлень ТОВ «Кредитні ініціативи» Нагорній О.О. на підставі довіреності, що стверджується листом АТ « Укрпошта» ( а.с. 69).

Даних, щодо розгляду листа ОСОБА_1 від 09.07.2019 року відсутні.

Нормативно-правове обґрунтування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Отже, відповідно до ч. 4. ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності з частиною 2 статті 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Так, у зв`язку із порушенням виконання боржником ОСОБА_1 умов кредитного договору, ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Так, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.08.2014р. у цивільній справі №308/4443/14-ц з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» стягнуто заборгованість за Кредитним договором в розмірі 35 456,15 грн., з яких: 33 864,90 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 546,48 грн. - заборгованість по відсотках; 1 044,78 грн. - пеня, вказані обставини встановлені судовим рішенням від 16.04.2019 року , яке набуло законної сили і в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доведення не потребує.

Окрім цього рішенням суду від 16.04.2019 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 у добровільному порядку виконав рішення суду від 18.08.2014р., сплативши відповідачу присуджені з нього кошти згідно з квитанціями №15-614К від 29.08.2014 р., №15-395К від 12.09.2014 р., №15-267К від 23.10.2014 р. і №180303К від 20.02.2015 р. та встановлено, що за Кредитним договором №02-26/4 наявна остаточна заборгованість лише зі сплати процентів і пені за лютий і березень 2014 року в загальній сумі 96,58 доларів США. При цьому зазначено, що у подальшому будь-які нарахування процентів і пені за умовами Кредитного договору є неможливими з урахуванням відповідних висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у її постановах від 28.03.2018р. та від 04.07.2018р. у цивільних справах №444/9519/12 і №310/11534/13-ц відповідно.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 сплатив на користь відповідача встановлений судом залишок заборгованості за Кредитним договором в сумі 2 485,00 грн., що за курсом НБУ станом на день оплати (100,00 USD - 2571,1361 грн.) становить 96,58 доларів США (роздруківка курсу валют з офіційного веб-сайту НБУ додається), що стверджується банківською квитанцією від 08.07.2019р. №3241676 (а.с. 13-14).

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, суд вважає, що зобов`язання за кредитним договором №02-26/4 від 11 березня 2008 року виконано у зв`язку із фактичним повним виконанням ОСОБА_1 судових рішень про стягнення всієї суми заборгованості за цим договором, а отже, таке зобов`язання припинилось .

Як вбачається зі змісту Постанови Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 500/4127/16-ц (провадження №61-22142св18), правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки). Пред`явивши позов про стягнення заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому нарахування процентів та неустойки після пред`явлення такого позову не відповідає вимогам закону.

Виходячи з викладеного, суд проаналізувавши, дослідивши та оцінивши докази надані сторонами, приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №02-26/4 від 11 березня 2008 року , укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком. Суд приходить до висновку, що наданими ОСОБА_1 доказами підтверджено виконання ним зобов`язань за кредитним договором №02-26/4 від 11 березня 2008 року, а відповідач не спростував у спосіб подання відповідних доказів доводи позивача та не підтвердив наявність невиконаних у нього зобов`язань за кредитним договором. У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року зроблено висновок, що за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц).

Відповідно до ч.1 ст. 545 ЦК України - Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до пунктів 1, 7 частини 2 ст. 16 ЦК України - способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; припинення правовідношення.

Зобов`язання за самою своєю сутністю має тимчасовий характер. Припинення зобов`язання - це припинення правового зв`язку між його учасниками (сторонами).

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача викладені у письмових поясненнях на позовну заяву, що надійшли до суду 25.02.2022 року про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також про наявність права на стягнення з позивача сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказані посилання відповідача , суд не вбачає підставними для відмови позивачу у позові, оскільки таке право на стягнення з позивача сум, передбачених статтею 625 ЦК України банк не реалізував, відповідних вимог не заявляв, а компенсація за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, не є складовою основного зобов`язання. Також, суд зазначає, що ВС у своїй постанові від 17.01.2018 року у справі 3910/27064/15 зазначив, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником, та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню в розумінні повноти розміру заборгованості.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на фактичне повне виконання ОСОБА_1 судових рішень про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором №02-26/4 , не виконання відповідачем приписів ч.1 ст. 545 ЦК України , суд приходить до висновку , що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Відповідно cт. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому суд вважає, що оскільки позивач за подання позову звільнений від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Що стосується вимог позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн. витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд виходить з наступного.

Згідно договору №19/с про надання правничої допомоги від 12.08.2019 року між адвокатом Гончаровим В.В. та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги.(а.с.19)

Як вбачається з квитанції прибуткового касового ордера № 07 від 14.08.2019 року, позивач здійснив переказ коштів адвокату Гончарову В.В. в сумі 15 000,00 грн.(а.с.1)

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у постанові Київського апеляційного суду від 19.05.2021 року в справі №756/14638/18, у додатковій постанові Миколаївського апеляційного суду від 10.06.2021 року в справі №473/3921/20.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача у справі був адвокат Гончаров В.В., який діяв на підставі ордеру серії АО № 1000863 та договору про надання правничої допомоги від 12 серпня 2019 року (а.с.19).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивач надав: копію договору №19/с про надання правничої допомоги адвокатом від 12.08.2019 року укладеного між адвокатом Гончаровим В.В. та позивачем ОСОБА_1 , опис наданих адвокатом послуг згідно з укладеним договором та квитанції № 07 від 14.08.2019 року про здійснення перерахування коштів адвокату Гончаров В.В.

У своїх запереченнях щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заявляє про неспівмірність судових витрат, наводячи для цього свої аргументи, зокрема не складність справи в результаті чого судові витрати на правничу допомогу є завищеними, надуманими, не відповідають складності справи , а тому підлягають зменшенню. Вважають , що витрати на професійну правничу допомогу не відповідають принципу співрозмірності відносно затраченого часу адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), складності справи, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення і?хньоі? діи?сності та необхідності), а також критерію розумності і?хнього розміру.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

При цьому судом, враховано, незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, спірні правовідносини не є новими у судовій практиці, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правничу допомогу.

Таким чином, заявлені представником позивача до відшкодування 15 000 грн. витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити в загальному розмірі 5000,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача, а відтак на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. з огляду на що, заява позивача підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 76, 81, 89, 141, 259 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України , суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 , поданого в особі уповноваженого представника Гончарова Валентина Вікторовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про захист прав споживачів та визнання припиненим зобовязання за укладеним кредитним договором - задовольнити.

Визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за укладеним з Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком кредитним договором від 11.03.2008р. №02-26/4 у зв`язку з їх повним належним виконанням позичальником.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (місце знаходження: 04655, м.Київ, вул Хвойки, 21, ) на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (місце знаходження: 04655, м.Київ, вул Хвойки, 21, ) на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. ( пять тисяч) гривень витрат на професій?ну правничу допомогу .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 );

Відповідач - ТОВ «Кредитні ініціативи» (місце знаходження: 04655, м.Київ, вул Хвойки, 21, ).

Дата складання повного тексту судового рішення - 11.04.2022 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца