ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/277/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

учасників справи: заявниці ОСОБА_1 , адвоката Боднар О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/21225/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Боднар Ольга Володимирівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, постановленого суддею Черніцькою І.М., повний текст рішення виготовлено 02 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИв:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 із встановленням таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника: обмежити спілкування ОСОБА_3 з нею та дочкою; заборонити ОСОБА_3 наближатися до їх місця проживання по АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 особисто та через третіх осіб розшукувати їх, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який інший спосіб спілкуватися з ними; заборонити ОСОБА_3 вести з ними листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

В обґрунтування вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в неї із ОСОБА_3 народилася дочка ОСОБА_2 . З вересня 2020 року по кінець 2020 року вони разом з відповідачем та дочкою спільно проживали на орендованій квартирі. За час спільного проживання ОСОБА_3 постійно принижував її, виражався нецензурною лексикою в її адрес, вживав спиртні напої, погрожував фізичною розправою та застосовував силу у присутності дитини. Відчуваючи страх за своє та доньки життя, вона з дитиною переїхала проживати до квартири батьків по АДРЕСА_1 , де по даний час зареєстровані та проживають.

Після переїзду до батьків ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, неодноразово приходив до місця їх проживання, стукав у двері та вікна, погрожував та вчиняв сварки.

10 жовтня 2021 року о 01 год. 18 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в черговий раз прийшов до місця їх проживання, стукав руками у двері, вікна та вимагав впустити його у квартиру. Вказаними діями він розбудив доньку , яка злякалася та почала плакати. Вона викликала працівників поліції, однак до їх приїзду ОСОБА_3 втік з місця події.

03 листопада 2021 року вона разом з дитиною зустрілися з ОСОБА_3 . Під час прогулянки на бульварі Д. Галицького у м. Тернопіль на дитячому майданчику він з донькою розпочали віддалятись та дитина почала плакати. Коли вона наблизилась до них останній почав нецензурно виражатися, шарпати її, погрожувати та наносити удари руками. Під час вказаних подій ОСОБА_3 тримав дитину ззаду за капюшон та сильно шарпав нею. Через вказані події о 15 год. 56 хв. вона знову викликала працівників поліції.

З вересня 2020 року по даний час вона потерпає від погроз, принижень, залякувань, нецензурної лексики в її сторону, нападів та побоїв з боку ОСОБА_3 . Дитина постійно перебуваючи з нею бачить вказані дії, у зв`язку з чим плаче, лякається, а тому також страждає. Крім цього, ОСОБА_3 постійно продовжує писати їй у «Вайбер» та «Інстаграм» погрози, обзиває її ненормативною лексикою, телефонує у нічний час, при цьому перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Посилаючись на наведене просила задовольнити заяву.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2021року заяву ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 строком на 3 (три) місяці, визначивши такі заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків: заборонити ОСОБА_3 наближатися до місця проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який інший спосіб спілкуватися з нею; заборонити ОСОБА_3 вести з ОСОБА_1 листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Боднар О.В. просить рішення Тернопільського міськрайонного суду в частині відмови у видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_3 та призначити такі заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків: 1) обмежити спілкування ОСОБА_3 з ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_2 2) заборонити ОСОБА_3 наближатисья до місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 ; 3) заборонити ОСОБА_3 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх в будь-який інший спосіб спілкуватися з ними; заборонити ОСОБА_3 вести з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб.

В обгрунтування вимог посилається на те, що рішенням безпідставно відмовлено в частині видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 у вигляді тимчасового обмеження його прав щодо спілкування з донькою ОСОБА_4 . Фактично з вересня 2020 року і до теперішнього часу вона потерпає від словесних погроз, принижень, залякувань побої та нападів спричинених ОСОБА_3 , а дитина постійно перебуває з нею, постійно плаче.

Зазначає, що ОСОБА_3 в присутності доньки вчиняє конфлікти з ОСОБА_1 , травмуючи цим психіку малолітньої ОСОБА_5 , яка зростає у страху та відчуттям незахищеності, небезпеки. Нічні скандали у стані алкогольного сп`яніння, вибивання вікон і дверей в квартирі, в якій проживає дитина, значним чином впливає на психоемоціний стан дівчинки-вона налякана та збуджена, дратівлива, порушений сон.

Отже, ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами існує конфлікт практично з дня народження дитини не врахував, що тимчасове обмеження ОСОБА_3 у спілкуванні із нею та донькою ОСОБА_5 є вимушеним заходом та буде відповідати інтресам дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Посилається на те, що апеляційна скарга не містить обставин, за яких було вчинене домашнє насильство та його форму, посилань на докази, які це підтверджують.

Суд першої інстанції у своєму рішенні вказував, що обставини вчинення домашнього насильства встановлені ним на підставі пояснень свідків, письмових доказів, відео та аудіо матеріалів долучених до заяви. Однак, вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким надано неналежну оцінку.

Заявником в якості доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства було надано два талони повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 18.05.2021р. та від 05.11.2021р., які були взяті до уваги судом при прийняті свого рішення. Кожна із двох заяв ОСОБА_1 , які були зареєстровані згідно згаданих повідомлень, були поданні останньою через тривалий проміжок часу після нібито вчинених ним неправомірних дій.

Вказує, що жодного разу не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення будь-яких правопорушень, в тому числі домашнього насильства, відносно ОСОБА_1 та спільної доньки. Щодо нього не було складено протоколів про вчинення адміністративних правопорушень відносно ОСОБА_1 , що свідчить про те, що правоохоронні органи за результатами заяв ОСОБА_1 не встановили в його діях будь-яких правопорушень.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції не було встановлено будь-яких фактів вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_5 та відповідно ризиків продовження протиправної поведінки не було.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Заінтересована особа ОСОБА_3 , будучи належно повідомленим про розгляд справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явився, що, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , є особами, які спільно проживали як сім`я, мають спільну дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Батьками ОСОБА_3 зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 28 липня 2020 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №2559.

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі за АДРЕСА_2 . У вказаній квартирі крім неї, проживають також їх мати, брат, сестра, а також її малолітні діти.

Як слідує з талону повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію за №41409 від 18 жовтня 2021 року, 10 вересня 2021 року о 01 год. 18 хв. надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що співмешканець ОСОБА_3 , перебуваючи в нетверезому стані вчиняє сварки, поводиться неадекватно.

Як вбачається з талону повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію за №45042 від 05 листопада 2021 року, 03 листопада 2021 року о 15 год. 56 хв. надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що колишній співмешканець ОСОБА_3 , перебуваючи на бульварі Д. Галицького у м. Тернопіль, вчиняв сварку, штовхає її в присутності малолітньої дитини.

Із досліджених у суді першої інстанції відеозаписів на CD-диску вбачається, що на останніх зафіксовано як ОСОБА_3 тримає за капюшон дочку ОСОБА_6 та між ним і ОСОБА_1 виникає конфлікт.

Із аудіозаписів на CD-диску вбачається, що на останніх зафіксовано як ОСОБА_3 забирає у ОСОБА_1 мобільний телефон та на неодноразові її прохання повернути його відмовляється. Неодноразово, у телефонних розмовах із ОСОБА_1 ображає останню, висловлюється нецензурною лексикою в сторону заявника, неодноразово погрожує ОСОБА_1 фізичною розправою.

Ухвалюючи рішення місцевий суд виходив з тих обставин, що заявниця неодноразово була піддана домашньому насильству з боку ОСОБА_3 , які підтверджуються поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні та дослідженими в судовому засіданні відео та аудіоматеріалів. Оскільки ОСОБА_3 не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій та не бажає змінювати свою поведінку, суд прийшов до висновку, про необхідність застосування обмежувального припису у вигляді заборони наближатися до місця проживання ОСОБА_1 ; заборони особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який інший спосіб спілкуватися з нею; заборони вести з ОСОБА_1 листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб. .

Відмовляючи у задоволенні вимог про застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_3 , зокрема, відносно малолітньої дочки ОСОБА_2 суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надала доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_3 психологічного та фізичного насильства щодо дитини, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п.п. 3, 4, 6, 14 та 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь, а кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно приписів п.1 ч.1 ст.26 вказаного Закону право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

В ч.2 ст.26 вищезазначеного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно п.3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 16 Закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізація, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням безпідставно відмовлено в частині видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 у вигляді тимчасового обмеження його прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_2 , колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки суд першої інстанції зазначив у рішенні позицію, як скаржника так і ОСОБА_3 та надав їм відповідну оцінку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 жодного разу не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення будь-яких правопорушень чи домашнього насильства відносно їх спільної доньки, а звернення до органів державної влади свідчить про наявність конфлікту між заявницею ОСОБА_7 та ОСОБА_3 і не може вказувати про застосування насильства ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_8 .

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами існує конфлікт практично з дня народження дитини не врахував, що тимчасове обмеження ОСОБА_3 у спілкуванні із нею та донькою ОСОБА_5 є вимушеним заходом та буде відповідати інтресам дитини, не підтверджені належними і достатніми доказами, спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доказам та прийшов до правильного висновку про необхідність часткового задоволення заяви ОСОБА_1 , видавши обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , яким тимчасово заборонено йому наближатися до місця проживання ОСОБА_1 , особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який інший спосіб спілкуватися з нею, вести з ОСОБА_1 листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб, відмовивши у задоволенні інших вимог заяви.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Боднар Ольга Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 грудня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 лютого 2022 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.