233 № 233/3796/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2022 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого - судді Наумик О. О., за участі секретаря судового засідання Мішиної А. А., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Костянтинівці Донецької області цивільну справу №233/3796/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням»,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у поданій нею до суду позовній заяві (а.с.1-3), уточненій у заяві від 06.10.2021 (а.с.33-34) просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , пославшись на те, що є власником зазначеного житла, в якому з 04.02.2021 зареєстрована відповідачка, яка не проживає у спірному житловому приміщенні і не користується ним понад встановлений ч.2 ст.405 ЦК України річний строк без поважних причин.

Судовою ухвалою від 03.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження по цивільній справі за правилами загального позовного провадження, яку призначено до розгляду у підготовчому засіданні (а.с.24-25).

Судовою ухвалою від 08.12.2021 підготовче провадження у цивільній справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні (а.с.52).

Позивачка, представник позивачки у судовому засіданні позов підтримали за наведених у позовній заяві підстав, окремо зауваживши на тому, що у спірному житловому приміщенні відповідачка не проживає з квітня 2020 року, оскільки почала проживати з ОСОБА_4 , з яким пішла на орендовану ними квартиру.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із молодшим сином позивачки ОСОБА_5 , з яким вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 .

У 2015 р. шлюб з ОСОБА_5 було розірвано. Вона створила сім`ю із старшим сином позивачки - ОСОБА_4 , з яким з квітня 2021 р. вони почали проживати в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

У спірному житловому приміщенні вона не має наміру проживати, тому не приймає участі у його утриманні. Проте, не згодна з позовними вимогами визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, а має потребу у реєстрації.

Також позов не визнає, оскільки вважає, що позивачка неправомірно заволоділа квартирою АДРЕСА_1 , тож, на її розсуд, не має права вимагати визнання її (відповідачки) такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Свідок ОСОБА_6 пояснила у судовому засіданні, що з 2007 р. проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідачку побачила вперше у судовому засіданні та ніколи не бачила, щоб вона проживала у квартирі АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що з відповідачкою, з якою вони створили сім`ю, з літа 2021 року проживають разом за адресою: АДРЕСА_3 .

Із його молодшим братом ОСОБА_5 відповідачка проживала за адресою: АДРЕСА_5 , номера квартири не пам`ятає. Після розірвання з ОСОБА_5 шлюбу і до того, як він (свідок) почав проживати з відповідачкою разом, вона проживала на дачі (* по АДРЕСА_6 ).

У спірне житлове приміщення відповідача вселилася напередодні 2020 року, а з`їхала з цього житла влітку 2021 р.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що з 15.01.1994 перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. З 2002 по 2013 рік вони разом з відповідачкою проживали у квартирі за адресою спірного житлового приміщення по АДРЕСА_2 . Подружні стосунки між ним з відповідачкою були припинені у 2013 році, після чого вона проживала на дачі по АДРЕСА_6 - з листопада 2013 р. до 2019 р., коли він внаслідок їхнього примирення забрав її проживати за адресою спірного житлового приміщення. Спільне проживання вони з відповідачкою припинили у березні 2021 р., з причини того, що відповідачка стала проживати з його старшим братом ОСОБА_4 26.04.2021 відповідачка забрала зі спірного житлового приміщення усі свої речі і стала з ОСОБА_4 проживати в орендованому житлі по АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що його мати ОСОБА_3 припинила користування спірним житлом у 2019 році, коли з іншим чоловіком пішла проживати на орендовану квартиру по АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що у спірному житловому приміщенні відповідачка не проживає близько року, з якого пішла проживати на орендоване житло з іншим чоловіком.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків:

Судом установлено, що спірне житлове приміщення розташоване у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_3 є власницею зазначеного житла, що підтверджено договором дарування від 25 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Щербініною Н. П. (а.с.11).

Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації за № 244 від 11 квітня 2002, про що свідчить реєстраційний напис на Договорі дарування від 25 березня 2002 року (а.с.11 - зворот).

Іншого відповідачкою не доведено, тож суд не приймає до уваги її доводи щодо неправомірного заволодіння позивачкою спірним житлом.

За довідкою Комунального підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» № 237 від 05.07.2021 (а.с.13) відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована у спірному житловому приміщенні з 04.02.2021.

Відповідно до Акту КП «Служба єдиного замовника» з перевірки паспортного режиму від 29.07.2021 відповідачка ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні не мешкає з лютого 2021 року, її особистих речей у квартирі немає, комунальні послуги не оплачує (а.с.12). Обставина не проживання відповідачки у спірному житловому приміщенні нею не оспорюється.

Оскільки спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, тому правовідносини сторін регулюються Главою 6 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї (ч.2).

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Поняття сім`ї міститься в багатьох нормативних актах України, зокрема в ст.3 Сімейного кодексу України.

Сімейний кодекс України визначає сім`ю як осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України).

Житловий кодекс України визначає, що членами сім`ї можуть бути визнані, окрім дружини (чоловіка), дітей, батьків - інші особи, які постійно проживають з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64 в контексті ч.4 ст.156 ЖК України).

Таким чином, визначення складу осіб, які є членами сім`ї не є вичерпним.

За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідачка у спірному житловому приміщенні не проживає і ним не користується, спільне господарство з позивачкою як власником житла не веде, передбачені законом обов`язки щодо утримання житла не виконує, тож не є членом сім`ї позивачки.

У судовому засіданні відповідачка пояснила, що спірне житло для проживання у ньому і користування ним їй не потрібно, а потрібна лише реєстрація у цьому житлі, а для проживання вона обрала інше житло.

Як сторони, так і допитані у судому засіданні свідки дають суперечливі покази щодо часу, з якого відповідачка не проживає у спірному житловому приміщенні і не користується ним, що має значення для вирішення питання втрати права відповідачкою на користування цим житлом у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України.

Однак, встановлені обставини свідчать про те, що відповідачка вибула зі спірного жилого приміщення в інше жиле приміщення.

За приписами ч.2 ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

За таких обставин суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин аналогію права та визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Тож позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, судом враховане таке:

За положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні 17.08.2021 до суду з дійсним позовом позивачкою судовий збір не було сплачено внаслідок звільнення від сплати судового збору у відповідності до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пп.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється в 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 2270,00 грн.

Отже, при поданні позову розмір судового збору не мав бути меншим за 908,00 грн.

Тож з відповідачки на користь Держави має бути стягнений судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 141 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до

ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 )

«про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя