ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9035/21 Номер провадження 22-ц/814/783/22Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області А.Т. Ткаченко на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, відповідно до якого прохала стягнути з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в Полтавській області 42 253,10 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди в наслідок протиправних дій Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області щодо повернення до Полтавського районного суду Полтавської області виконавчих листів Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2020 року у справі №554/2959/16-ц про стягнення 60 676,32 грн. з урахуванням здійснення виплати у сумі 5 360,96 грн., та виконавчого листа Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2020 року про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 № 440/4360/20, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області щодо повернення виконавчих листів Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2020 року у справі № 545/2959/16 про стягнення 60 667,32 грн. з урахуванням здійснення виплати у сумі 5 360,96 грн., та виконавчого листа Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2020 року у справі про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Позивач вказувала, що внаслідок зазначених протиправних дій Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області їй було спричинено моральну шкоду, розмір якої оцінено у сумі 100 000,00 грн., а також матеріальну шкоду у сумі 42 253,10 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- стягнуто з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.;

- в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 42 253,10 грн. - відмовлено повністю.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

З даним рішенням не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку в особі уповноваженого представника Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області.

В апеляційній скарзі прохає рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на адресу Головного управління Казначейства від ОСОБА_1 надійшла заява від 27.11.2020 про примусове виконання рішення суду з виконавчими листами про стягнення з Комунального підприємства «Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи» Полтавської обласної ради (далі по тексту боржник) на користь ОСОБА_1 60 676,32 грн. з урахуванням здійснення виплати 5 360,96 грн., та 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до пункту 8 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, вказана заява ОСОБА_1 була прийнята головним управлінням Казначейства, зареєстрована та реєстром від 03.12.2021 передана на виконання.

Згідно з платіжним дорученням №3 від 28.12.2021 з рахунку боржника на користь ОСОБА_1 стягнуто 44 528,87 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу (з утриманням військового збору у сумі 829,73 грн., згідно меморіального ордеру №1 від 28.12.2021, а також податкового доходу у сумі 9 956,76 грн., згідно платіжного доручення №4 від 28.12.2021), а також, згідно з платіжним дорученням №2 від 28.12.2021 стягнуто 5 000,00 грн. моральної шкоди.

Під час фактичного виконання виконавчих листів провадження неодноразово зупинялось та відкладалось.

Так, у порядку п. 29 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету (далі - Порядок № 845 від 03.08.2011) Головним управлінням Казначейства листом від 03.12.2020 № 07.2-16/1/6875 повідомлено боржника про надходження виконавчих листів та визначено строк для надання інформації по безспірному списанню.

У порядку п.п.1 п. 11 вказаного Порядку за клопотанням боржника від 07.12.2020, Головним управлінням Казначейства відкладено безспірне списання до 18.12.2020 до розгляду заяв про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 16.12.2020 заяву боржника про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню - повернуто без розгляду.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 21.12.2020 заяву боржника про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні - повернуто без розгляду.

Листами від 21.01.2021 №70, від 21.01.2021 №69, від 21.01.2021 №68, від 21.01.2021 №67 боржником повідомлено Головне управління Казначейства про апеляційне оскарження вищевказаних ухвал.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 03.03.2021 (що надійшла до Головного управління Казначейства 16.03.2021) ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 16.12.2020 та від 21.12.2020 залишені без змін.

17.03.2021 боржником заявлено клопотання про зупинення безспірного списання коштів з рахунку боржника відповідно до п.п.3 п. 13 Порядку та відповідно до п.п.1 п. 11 Порядку.

За вказаними завами боржника безспірне списання коштів було зупинене до розгляду судом заяв боржника про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалами Полтавського районного суду Полтавської області від 11.08.2021 заяви Комунального підприємства «Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи» Полтавської обласної ради про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню - залишені без розгляду.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 11.10.2021 апеляційні скарги Комунального підприємства «Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи» Полтавської обласної ради - визнані неподаними та повернуті апелянту.

Після поновлення безспірного списання, на виконання п. 29 Порядку № 845 від 03.08.2011, Головним управлінням Казначейства листом від 16.11.2021 № 07.2-16/1-06/9515 повторно повідомлено боржника про надходження виконавчих листів та визначено строк для надання інформації по безспірному списанню.

Ухвалами Полтавського районного суду Полтавської області від 03.12.2021 відмовлено у задоволенні заяви боржника про розстрочку або відстрочку виконання судового рішення.

Ухвалами Полтавського районного суду Полтавської області від 16.12.2021 відмовлено у задоволенні заяви боржника про розстрочку або відстрочку виконання судового рішення.

Таким чином, Головне управління Казначейства відкладало або зупиняло безспірне списання коштів, керуючись пунктами 11, 13 Порядку № 845 від 03.08.2011, а після набрання вищевказаними ухвалами Полтавського районного суд Полтавської області законної сили, - поновлювало безспірне списання коштів з рахунків боржника.

На підставі викладеного, скаржником зазначено, що Головне управління Казначейства діло в межах передбачених законом повноважень, не допустило бездіяльності при виконанні, а порушення інтересів позивачки щодо виконання виконавчих листів зумовлене протиправною бездіяльністю боржника, Комунального підприємства «Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи» Полтавської обласної ради.

Жодним судовим рішенням, яке набрало законної сили, не визнано дії Головного управління Казначейства незаконними, а тому відсутня правова підстава для відшкодування шкоди.

Щодо відшкодування моральної шкоди скаржником також зазначено, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів до суду першої інстанції, а судом не обґрунтовано розмір моральної шкоди.

Вважає, що позивачкою невірно було визначено відповідача у справі. Належним відповідачем, на думку скаржника, є Державна казначейська служба України, а не її територіальний орган - Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області.

Відповідно до п. 35 Порядку № 845 від 03.08.2011 Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Дана норма передбачає виконання судового рішення саме Державною казначейською службою України, а не її територіальним органом. Головне управління Казначейства виконує судові рішення, коли боржником виступає установа, яка знаходиться на казначейському обслуговуванні саме в Головному управлінні Державної казначейської служби України, як клієнт.

Згідно зі ст. 43 Бюджетного кодексу України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритому у Національному банку України є саме Державна казначейська служба України, а не її територіальний орган.

Таким чином, на думку скаржника, судом першої інстанції прийняте рішення щодо покладення відповідних дій на Державу, не залучивши при цьому належного відповідача - Державну казначейську службу України.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11.07.2017 року, яке набрало законної сили 05.07.2020, ухваленого у справі № 545/2959/16 за позовом ОСОБА_1 до Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, Полтавським районним судом Полтавської області 13.04.2020 року було видано наступні виконавчі листи:

- про стягнення з Комунального підприємства «Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи» Полтавської обласної ради на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 15 липня 2016 року по час розгляду справи в суді, 11 липня 2017 року, в сумі 60 667,32 грн.

- про стягнення з Комунального підприємства «Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи» Полтавської обласної ради на користь ОСОБА_1 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вказані виконавчі листи неодноразово надсилались на виконання до Головного управління Державної казначейської служби України, однак були повернуті без виконання до Полтавського районного суду Полтавської області, що встановлено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі №440/4360/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії. (а.с. 18-20)

Так, 06.05.2020 листом Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області за вих. №13-22/764 від 21.04.2020 повернуто оригінали виконавчих листів Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2020 з копією платіжного доручення №3 від 27.12.2017 на суму 5 360,96 грн. на підтвердження часткового виконання рішення суду у справі № 545/2959/16-ц, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на судове рішення, на яке видані виконавчі листи.

15.05.2020 Полтавський районний суд Полтавської області повторно надіслав до Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області виконавчі листи від 13.04.2020, видані на виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області у справі №545/2959/16-ц, яке набрало законної сили 05.02.2020, разом із ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області про заміну сторони виконавчого провадження, що набрала законної сили 14.05.2018

Листом від 05.06.2020 вих. №04-22/2939 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області повторно повернуто оригінал виконавчих листів до Полтавського районного суду Полтавської області, у зв`язку з тим, що виконавчі листи не відповідають вимогам Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 03.08.2011 №845, заначивши, що дата набрання чинності судовим рішенням, вказана у виконавчих листах, не відповідає даті ухвали судового рішення від 01.04.21 Полтавського апеляційного суду.

19.06.2020 за вих. №545/2959/16-ц/4375/20 Полтавський районний суд Полтавської області втретє було надіслано до Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області виконавчі листи від 13.04.2020, видані на виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області справі № 545/2959/16-ц.

Листом від 10.07.2020 за вих. №04-22/3496 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області повернуто оригінали виконавчих листів до Полтавського районного суду Полтавської області та продублювало у ньому підстави попереднього повернення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі №440/4360/20, що набрало законної сили 17.11.2020, постановлено:

-визнати протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області щодо повернення до Полтавського районного суду Полтавської області виконавчих листів Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2020 року у справі № 545/2959/16 про стягнення 60 667,32 грн. з урахуванням здійснення виплати у сумі 5 360,96 грн., та виконавчого листа Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2020 року у справі № 545/2959/16 про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

-зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області прийняти до виконання виконавчі листи від 13.04.2020 року у справі № 545/2959/16 про стягнення 60 667,32 грн. з урахуванням здійснення виплати у сумі 5 360,96 грн., та виконавчого листа Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2020 року у справі № 545/2959/16 про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

27.11.2020 стягувачем ОСОБА_1 повторно було пред`явлено на виконання Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області вищевказані виконавчі листи, які були прийняті до виконання та, в подальшому, 28.12.2021, фактично виконані, що сторонами не заперечується.

Висновком спеціаліста Волик В.В. від 30.08.2021 щодо обстеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, наданим позивачем за результатом проведеної пролонгованої психотерапевтично-діагностичної роботи методом глибинного інтерв`ю періодично з червня 2020 року по час надання висновку за наслідками подій, а саме звернення ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області щодо безспірного списання коштів по виконанню рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11.07.2017 у справі № 545/2959/16, здійснено заключення: «на даний час (час надання висновку) в житті ОСОБА_1 та стан її психоемоційного здоров`я дає несприятливий прогноз щодо можливості подальшого існування внаслідок відсутності коштів, можливостей у подальшому витримувати фізичне та емоційне навантаження в стресових ситуаціях, здійснення щоденного самозабезпечення; у ОСОБА_1 порушені життєві зв`язки, констатується неможливість продовження суспільного життя, порушені стосунки з оточуючими людьми, розрив ментальних зав`язків та настали інші негативні наслідки в наслідок чого в неї виникли моральні та душевні страждання, які потребують довготривалого лікування та нагляду спеціалістів; на даний час (30.08.2021) терапія не завершена, перебуває під наглядом спеціалістів; рекомендовано проходження комплексної тривалої реабілітаційної допомоги медичного та соціально-психологічного характеру».

Суд першої інстанції, встановивши, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі № 440/4360/20, яке набрало законної сили, доведено неправомірні дії Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області щодо повернення виконавчих листів, керуючись принципом розумності та справедливості, а також враховуючи суть спірних правовідносин, дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 50 000,00 грн., що, на думку місцевого суду, є співрозмірним завданій позивачу моральній шкоді.

В частині стягнення матеріальної шкоди місцевий суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення матеріальної шкоди у розмірі 42 253,10 грн. за недоведеністю.

доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу

Дослідивши матеріали справи, перевіривши зібрані у справі докази, з точки зору їх законності, належності та достатності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми права, що їх регулюють, та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди за недоведеністю причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та наслідками, а також про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Однак, апеляційний суд не погоджується, що визначена судом до відшкодування сума у розмірі 50 000,00 грн. є співрозмірною завданій позивачу моральній шкоді.

Висновки суду апеляційної інстанції та нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 «Про затвердження Положення про Державну казначейську службу України»). Згідно з пп. 3 п. 4 вказаного Положення, Державна казначейська служба України (Казначейство) здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Пунктом 9 цього Положення передбачено, що Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, визначений в постанові Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» зі змінами (далі - Порядок»).

Відповідно до п. 3 вказаного Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Органи Казначейства, серед іншого , вживають заходів до виконання виконавчих документів (п. 4 Порядку).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди ; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази (пункт 26 постанови ВП Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, зверненню позивача до суду з вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричинених протиправними діями Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області щодо повернення виконавчих листів, виданих на виконання рішення суду у справі № 545/2959/16, ухваленого на користь позивача, передувало оскарження правомірності таких дій Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області до Полтавського окружного адміністративного суду.

Факт неправомірності таких дій Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області до Полтавського окружного адміністративного суду встановлений судовим рішенням, а саме рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі №440/4360/20, яке набрало законної сили 17.11.2020, що має преюдиційне значення для цієї справи.

Питання відшкодування шкоди, спричиненої незаконними діями Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області у вказаній адміністративній справі №440/4360/20 не вирішувалось та не було предметом позову, що не позбавляє ОСОБА_1 права на звернення до суду у порядку цивільного судочинства із позовними вимогами про відшкодування шкоди у порядку ст. 1167 ЦК України, так само як і факт фактичного виконання виконавчих листів, яке відбулось 28.12.2021.

Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Якщо він не скористався цією можливістю одразу при зверненні з позовом про оскарження дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, то вдруге заявляти адміністративний позов вже з вимогою про стягнення моральної шкоди, заподіяної цією протиправною дією/бездіяльністю (якщо адміністративний суд це встановить) позивач не може, оскільки ця вимога тепер може розглядатися тільки в порядку цивільного або господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу сторін). (аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 08 листопада 2018 року у справі № 818/673/17, від 08 серпня 2019 року у справі № 818/572/17, від 10 березня 2020 у справі № 818/699/17).

Таким чином, протиправність дій Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області щодо повернення виконавчих листів стягувача ОСОБА_1 у справі № 545/2959/16, як територіального органу Казначейства, на якого законом було покладено вжиття заходів до виконання вищевказаних виконавчих документів, доведена у справі належним і достатнім доказом у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Інші виконавчі дії Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області під час виконання виконавчих листів у справі № 545/2959/16, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, вчинені після надходження на адресу Головного управління Казначейства заяви ОСОБА_1 від 27.11.2020 та прийняття виконавчих листів до виконання, а саме щодо зупинення та відкладення виконання, не охоплюються предметом розгляду у даній справі.

Щодо відшкодування моральної шкоди та розміру такого відшкодування.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до пунктів 2, 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу» (2001 рік) використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Згідно зі ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). ( ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Саме на позивача покладається обов`язок доведення перед судом належними і достатніми доказами обґрунтованість заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно (пункт 42 постанови Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17).

Позивачем розмір спричиненої їй моральної шкоди оцінено у сумі 100 000,00 грн.

На підтвердження факту спричинення моральної шкоди, яка знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області щодо неприйняття до виконання виконавчих листів у справі № 545/2959/16, позивачем надано висновок спеціаліста.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Розмір заявленого відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. жодними належними доказами у справі не обґрунтований, у тому числі, наданим позивачкою висновком спеціаліста.

Враховуючи те, що позивач зазнала певних страждань та переживань, пов`язаних із незаконним неодноразовим поверненням Головним управлінням Державної казначейської служби в Полтавській області виконавчих листів, виданих на виконання ухваленого на її користь судового рішення про стягнення коштів, яке набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з розміром стягнутого відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 гривень.

Враховуючи характер обсягу моральних страждань позивача, обумовлених характером і тривалістю допущеного органом державної влади правопорушення (щодо неприйняття до виконання та повернення виконавчих листів), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір морального відшкодування до 5 000,00 грн., який є в повній мірі достатнім для компенсації спричинених позивачці моральних страждань.

Колегія суддів зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди.

Позивач стверджувала, що внаслідок того, що відповідачем не було здійснено списання коштів за рішенням суду вона була позбавлена потреб для існування та вимушена була позичити кошти, про що надано розписку від 04.06.2020 року, а також розписку про повернення процентів (збитків) за позикою від 04.06.2020 року від 05.09.2021 року (а.с. 31-32). Збитки (відсотки) в наслідок позики, як вказувала позивач, становлять 30 046,02 грн. Крім того, відбулося інфляційне зниження купівельної спроможності грошової одиниці у сумі 65 676,32 грн. за період з 14.04.2020 по 06.09.2021 у сумі 7 225,20 грн.

Також, на рахунок матеріальної шкоди позивачем зазначено про заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 4 141,08 грн. та сплат нею судового збору у сумі 840,80 грн. за подачу до Полтавського окружного адміністративного суду позову у справі № 440/4360/20.

Під час вирішення питання відшкодування шкоди за ст. 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції вірно встановив, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів спричинення їй матеріальної шкоди саме протиправними діями Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, що знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку.

Разом із тим, витрати, понесені ОСОБА_1 під час розгляду Полтавським окружним адміністративним судом справи № 440/4360/20, у вигляді судового збору у сумі 840,80 грн., не є збитками за своєю правовою природою, а є судовими витратами, які підлягають компенсації у порядку, визначеному відповідним процесуальним законодавством України у кожній конкретній справі, та, доречи, були компенсовані ОСОБА_1 , про що ухвалено в рішенні Полтавського окружного адміністративного суду у даній справі.

Щодо доводів скаржника про неналежність відповідача у справі.

В апеляційній скарзі скаржником зазначено, що належним відповідачем у справі є Державна казначейська служба України, а не її територіальний орган - Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області.

Апеляційний суд відхиляє такі доводи з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, судом зазначено, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (п. 43).

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 44).

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу.

Таким чином, враховуючи те, що відповідачем у даній справі зазначено Державу Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, на якого, як встановлено вище, було покладено законом обов`язок виконання виконавчих листів, та протиправність бездіяльність якого щодо виконання встановлено рішенням суду, що набрало законної сили, доводи скаржника про неналежність відповідача у справі є неслушними.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в резолютивній частині рішення судом першої інстанції зазначено: «стягнути з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральної шкоди», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Дійсно, в другому абзаці резолютивної частини рішення судом першої інстанції було невірно зазначено назву центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів:«Державна казначейська служба України в Полтавській області».

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України.

В зв`язку з чим резолютивну частину судового рішення необхідно змінити, зазначивши вірну назву державного органу.

Хоча, необхідність зазначення у резолютивній частині рішення відомостей про орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, відсутня і законом не вимагається, оскільки це є регламентацією визначеного законом способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині судового рішення, разом із тим, зазначення судом першої інстанції у даній справі в резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання не суперечить способу та порядку виконання судового рішення, визначеного законом, і не має наслідком скасування рішення суду в апеляційному порядку.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5 ст. 263 ЦПК України).

Зважаючи на те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, неналежним чином обґрунтовано розмір відшкодування моральної шкоди, визначений до стягнення, на підставі зібраних у справі доказів, що, в свою чергу, не призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення місцевого суду в частині розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди до 5 000,00 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги правильність висновків місцевого суду не спростовують.

В силу пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, а тому судові витрати, понесені відповідачем під час розгляду справі необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області А.Т. Ткаченко - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2021 року змінити в частині «стягнення з Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральної шкоди в сумі 50 000 гривень», зменшивши суму відшкодування до 5 000,00 грн. та уточнивши назву органу: «Державну казначейську службу України», замість: «Державну казначейську службу України в Полтавській області».

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 березня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко