ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1656/22 Справа № 214/3916/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» (надалі ДПП «Кривбаспромводопостачання») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що 30 березня 2018 року керівництвом підприємства їм було повідомлено про те, що їх звільнено з роботи відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до поданих ними заяв.

Однак станом на 30 березня 2018 року ніхто з позивачів заяв про звільнення за власним бажанням не подавав, а підписи в таких заявах виявились підробленими, тому вважають, що їх звільнення є незаконним.

При зверненні до управління з вимогою надати оригінали заяв про звільнення та ознайомлення з наказом про звільнення позивачі отримали відмову.

Після нодноразового уточнення позовних вимог в останній редакції, просилаючись на незаконне звільнення без законної підстави і необхідності поновлення їх на роботі, позивачі відповідно до вимог ч. ч. 3 та 6 ст. 235 КЗпП України просили стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 березня 2018 року по 30 листопада 2019 року, в розмірі: на користь ОСОБА_4 163098,06 грн., ОСОБА_2 162887,82 грн., ОСОБА_1 207774,06 грн., ОСОБА_3 163098,06 грн., яку просили стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 13 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що хоча трудові права позивачів порушені, оскільки вони не подавали заяви на звільнення за власним бажанням, що підтверджується висновком експертизи про неналежність їм підписів у відповідних заява, однак позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском позивачами строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду із вимогами, пов`язаними із незаконним звільненням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно застосовано місячний строк позовної давності, оскільки позивачами надавались до суду докази, того, що ні наказ про звільнення, ні трудові книжки вони не отримали, про наявність наказів про звільнення за власним бажанням позивачі дізнались з відповіді Держпраці № Ш-461-11/04 від 08 травня 2018 року, яку було направлено простим поштовим відправленням 17 травня 2018 року позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті відправлення, та отримано лише 21 травня 2018 року. Таким чином, відповідь Держпраці отримано позивачем ОСОБА_1 саме на четвертий день з дня відправлення, а саме 21 травня 2018 року, а тому з цієї дати повинен рахуватись місячний строк звернення до суду, позивачами подано позовну заяву до суду 20 червня 2018 року, тобто в межах місячного строку. Крім того копію наказу про звільнення та трудові книжки позивачі до теперішнього часу позивачами не отримано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 обіймав посаду інженера І категорії управління виробничо-технічного відділу, позивач ОСОБА_1 посаду начальника очисних споруд Карачунівського водопровідного комплексу, ОСОБА_4 посаду бухгалтера по фінансовій роботі І категорії управління, бухгалтерії, фінансової групи, ОСОБА_2 посаду інженера І категорії, управління, виробничо-технічного відділу.

Наказом № 34-К від 12 січня 2018 року «Про ознайомлення працівників щодо майбутнього вивільнення» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та передачею в оренду частини майна ДПП «Кривбаспром-водопостачання» до КП «Кривбасводоканал» на підставі договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого майна), що належить до державної власності від 29 грудня 2017 року, на виконання наказу по підприємству від 29 грудня 2017 року № 694-ос «Про зміни в організації виробництва та штатному розписі підприємства», на виконання вимог ст.. 49-2 КЗпП України та для прискорення процесу попередження про майбутнє вивільнення працівників зобов`язано начальника кадрів ОСОБА_5 забезпечити проведення заходів щодо попередження про майбутнє вивільнення.

Відповідно до акту складеного представниками підприємства від 22 січня 2018 року позивач ОСОБА_3 відмовився від підпису та отримання повідомлення про майбутнє вивільнення 02 квітня 2018 року згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до акту складеного представниками підприємства від 22 січня 2018 року позивач ОСОБА_2 відмовилась від підпису та отримання повідомлення про майбутнє вивільнення 02 квітня 2018 року згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до акту складеного представниками підприємства від 26 січня 2018 року позивач ОСОБА_4 відмовилась від підпису та отримання повідомлення про майбутнє вивільнення 02 квітня 2018 року згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до акту складеного представниками підприємства від 24 січня 2018 року позивач ОСОБА_1 відмовився від підпису та отримання повідомлення про майбутнє вивільнення 02 квітня 2018 року згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно наказу № 343-К від 30 березня 2018 року позивача ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади відповідно до ст.. 38 КЗпП України.

Наказом №344-К від 30 березня 2018 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади відповідно до ст.. 38 КЗпП України.

Відповідно до наказу №345-К від 30 березня 2018 року позивача ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади відповідно до ст.. 38 КЗпП України.

Наказом № 346-К від 30 березня 2018 року позивача ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади відповідно до ст.. 38 КЗпП України (т.1 а.с.106-109).

Відповідно до книги обліку руху трудових книжок та вкладишів до них позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , отримали копію наказу та трудову книжку 30 березня 2018 року ( т.1 а.с.110-113).

При зверненні до Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області позивачам було повідомлено про проведення ними інспекційного відвідування ДПП "Кривбаспром-водопостачання", за результатами якого відповідно до наданих документів, встановлена наявність індивідуального трудового спору.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 15 серпня 2018 року №28/1.1/497, проведеної в рамках кримінального провадження №0000255 від 13 березня 2018 року зазначено, що рукописні тексти та підписи на заявах про звільнення від імені позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а також підписи від імені позивачів в особових картках та в книзі обліку руху трудових книжок про отримання трудової книжки вчинено не позивачами, а іншими особами (т.2 а.с.45-64).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що хоча трудові права позивачів порушені, оскільки вони не подавали заяви на звільнення за власним бажанням, що підтверджується висновком експертизи про неналежність їм підписів у відповідних заява, однак позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском позивачами строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду із вимогами, пов`язаними із незаконним звільненням.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

Отже, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз`яснено в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору.

Таким чином, законодавцем презюмується подання саме працівником заяви про звільнення, яка повинна бути викладена письмово.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

У ст. 48 КЗпП України зазначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивачів ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_4 ОСОБА_2 було звільнено з займаних посад відповідно до ст.. 38 КЗпП України (т.1 а.с.106-109).

Відповідно до книги обліку руху тружових книжок та вкладишів до них позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , отримали копію наказу та трудову книжку 30 березня 2018 року ( т.1 а.с.110-113).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 15 серпня 2018 року №28/1.1/497, проведеної в рамках кримінального провадження №0000255 від 13 березня 2018 року зазначено, що рукописні тексти та підписи на заявах про звільнення від імені позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а також підписи від імені позивачів в особових картках та в книзі обліку руху трудових книжок про отримання трудової книжки вчинено не позивачами, а іншими особами (т.2 а.с.45-64).

З урахуванням того, що в книзі обліку руху трудових книжок, підписи про отримання трудової книжки вчинено не позивачами а іншими особами, колегія суддів приходить до висновку, що позивачі не отримували трудові книжки, у зв`язку з чим місячний строк звернення до суду передбачений ч. 1 ст.233 КЗпП України позивачами не пропущено.

З вищевикладеного вбачається, що наказ № 343-К від 30 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_3 , наказ №344-К від 30 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 , наказ №345-К від 30 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_4 наказ № 346-К від 30 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_2 відповідно до ст.. 38 КЗпП України, винесені з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягають скасуванню, з поновленням позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на займаних посадах ДПП «Кривбаспромводопостачання» з 31 березня 2018 року.

Оскільки, звільнення позивачів відбулося з порушенням норм трудового законодавства, на їх користь з відповідача ДПП «Кривбаспромводопостачання» підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).

Згідно роз`яснень викладених у абз.3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Згідно довідки ДПП «Кривбаспромводопостачання» середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_4 становить 372,37 грн., середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_2 становить 371,89 грн., середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 становить 474,37 грн., середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_3 становить 371,89 грн., та цей розмір не заперечується позивачами, у зв`язку з чим не підлягає доказуванню.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Позивачів звільнено з роботи 30 березня 2018 року, тобто з цього часу було порушено їх трудові права і поновлюються вони лише судом апеляційної інстанції 12 квітня 2022 року, тому саме цей період, тобто з дня наступного за днем звільнення до дня ухвалення судового рішення, і слід визнати вимушеним прогулом.

Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2018 року по 12 квітня 2022 року в сумі 376 093 грн. 70 коп, виходячи з розрахунку: 372,37 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1010 днів (час вимушеного прогулу), на користь позивача ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2018 року по 12 квітня 2022 року в сумі 375 608 грн. 90 коп., виходячи з розрахунку: 371,89 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1010 днів (час вимушеного прогулу), на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2018 року по 12 квітня 2022 року в сумі 479 113 грн. 70 коп., виходячи з розрахунку: 474,37 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1010 днів (час вимушеного прогулу), на користь позивача ОСОБА_3 ,середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2018 року по 12 квітня 2022 року в сумі 375 608 грн. 90 коп., виходячи з розрахунку: 371,89 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1010 днів (час вимушеного прогулу), стягнення сум проводити без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника очисних споруд Карачунівського водопровідного комплексу Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» з 31 березня 2018 року.

Поновити ОСОБА_2 , на посаді інженера І категорії, управління, виробничо - технічного відділу Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» з 31 березня 2018 року.

Поновити ОСОБА_3 , на посаді інженера І категорії управління виробничо технічного відділу Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» з 31 березня 2018 року.

Поновити ОСОБА_4 на посаді бухгалтера по фінансовій роботі І категорії управління, бухгалтерії, фінансової групи Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» з 31 березня 2018 року .

Стягнути з Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2018 року по 12 квітня 2022 року у розмірі 376 093 гривень 70 копійок, без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2018 року по 12 квітня 2022 року в сумі 375 608 гривень 90 копійок, без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2018 року по 12 квітня 2022 року в сумі 479 113 гривень 70 копійок, без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2018 року по 12 квітня 2022 року в сумі 375 608 гривень 90 копійок, без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» на користь держави судові витрати у розмірі 29 073 гривні 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко