ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3214/22 Справа № 191/4194/19 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Синельниківської міської ради, третя особа - державний нотаріус Першої синельниківської державної нотаріальної контори Монич Н.Д., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Синельниківської міської ради, третя особа - державний нотаріус Першої синельниківської державної нотаріальної контори Монич Н.Д., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2022 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. В задоволенні заяви третьої особи ОСОБА_3 про стягнення з позивача ОСОБА_2 витрат на правову допомогу відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду в частині відмови у стягненні з позивача витрат на правову допомогу, ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2022 року в цій частині скасувати і стягнути з позивача на її корить витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування їй витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції, встановивши відсутність в матеріалах справи доказів, підтверджуючих дійсне понесення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог, судових витрат на правничу правову допомогу у розмірі 7 000 грн., не вбачав підстав щодо їх стягнення з позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) нормативно-правовий акт № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_3 на підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу було надано копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Савченко В.В., серія ДП №2969 від 26 вересня 2015 року; копія договору про надання правової (юридичної) допомоги, укладеного 07 лютого 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги адвокатом ОСОБА_5 - Рожко Ю.В. у справі №191/4194/19; копія довідки щодо отримання адвокатом Савченко В.В. від ОСОБА_3 гонорару за надання правової допомоги в розмірі 7 000 грн.; копія квитанції №0.0..1 від 11 лютого 2020 року про сплату судового збору ОСОБА_3 при зверненні зі скаргою до Дніпровського апеляційного суду в розмірі 420,40 грн.

Детальний опис робіт (наданих послуг) надано не було.

Долучений до апеляційної скарги акт приймання-передачі наданих послуг (а.с.158) не може бути прийнятий до уваги, оскільки він датований 29 січня 2022 року, а оскаржувану ухвалу було постановлено 04 січня 2022 року.

За таких обставин, порушень процесуального права, які могли б призвести до скасування ухвали суду першої інстанції в оскаржуваній ОСОБА_3 частині, судом апеляційної інстанції не встановлено, доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а тому не має підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2022 року в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.