Справа № 338/890/20
Провадження № 22-ц/4808/249/22
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Максимів Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом законного представника малолітньої ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Богородчанського районного суду, ухвалене суддею Битківським Л.М. 20 серпня 2021 року в смт. Богородчани,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року законний представник (матір) малолітньої ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТзДВ «Страхове товариство «Домінанта», Моторно (транспортного) страхового бюро України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Зокрема, просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку 12753,87 грн майнової шкоди та 1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди, що була заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 21 березня 2017 року о 13 год. 30 хв в с. Гута по вул. Шевченка, водій ОСОБА_3 , керуючи автобусом марки «ПАЗ-32053» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить підприємцю ОСОБА_4 , рухаючись у напрямку с. Стара Гута Богородчанського району Івано-Франківської області вчинив наїзд на пішохода - малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок наїзду малолітня ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження, а саме перенесла травматичну ампутацію правої нижньої кінцівки на рівні середньої третини стегна. 21.03.2017 року дитина була доставлена до Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні і перебувала там на стаціонарному лікуванні до 21.04.2017 року. За час лікування потерпілій проведено декілька операцій, що потягло за собою значні матеріальні витрати. Сума понесених витрат під час лікування відповідно до квитанцій, що були збережені, склала 12754 грн. Окрім матеріальної шкоди, протиправними діями ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_5 завдано моральної шкоди. Внаслідок непоправного каліцтва малолітня ОСОБА_5 зазнала моральної шкоди. Внаслідок ДТП та отриманих травм ОСОБА_5 надано статус дитини-інваліда, з 26.04.2017 року їй складено індивідуальну програму реабілітації дитини інваліда. 10.07.2019 року їй вдруге складено індивідуальну програму реабілітації дитини інваліда. Зазначала, що малолітня ОСОБА_5 по сьогоднішній день проходить реабілітацію. Потерпіла перенесла стрес, напругу, страждає психологічним дискомфортом, душевними стражданнями, які були викликані правопорушенням і подальшим лікуванням та втратою ноги. ОСОБА_5 втратила можливість нормально розвиватись та спілкуватись зі своїми однолітками-учнями школи, жити у звичному режимі, ходити до школи, розважатись. Позивач зазначила, що моральної шкоди також завдано їй як законному представнику малолітньої ОСОБА_5 . Оцінила завдану моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн, яку просила стягнути з відповідачів.

Рішенням Богородчанського районного суду від 20 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТзДВ "Страхове товариство «Домінанта» на користь ОСОБА_2 11754 грн. на відшкодування понесених майнових витрат 11754 грн. та 3518 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1000 грн. на відшкодування понесених майнових витрат та 250 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ТзДВ "Страхове товариство «Домінанта» на користь держави 1743 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 2573 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення в частині стягнення з нього 250 000 грн моральної шкоди є незаконним та необґрунтованим, розмір даного відшкодування є надмірним та не відповідає конкретним обставинам.

На його думку, суд не повною мірою застосував норми матеріального права в частині визначення розміру моральної шкоди.

Стверджує, що вказана дорожньо-транспортна пригода відбулася за обставин, коли пішохід ОСОБА_5 різко вибігла на проїжджу частину дороги з-за задньої частини зустрічного автобуса на такій відстані, коли водій ОСОБА_3 вже не мав технічної можливості попередити наїзд, шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування. Обставини ДТП та дії водія ОСОБА_3 на предмет відповідності Правилам дорожнього руху України встановлювались органом досудового розслідування в рамках кримінального провадження. Зазначає, що згідно наявних у матеріалах справи висновків експерта водій автобуса ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_5 шляхом екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. Зазначає, що вказаними висновками та іншими наявними у матеріалах справи доказами підтверджується відсутність вини водія ОСОБА_3 у настанні ДТП.

Вважає, що правова оцінка діям пішохода ОСОБА_5 в даній ДТП, надана судом в порушення вимог п.4.10 та п.4.14 а), в) ПДР України, якими передбачено, що перед виходом на проїзну частину дороги з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких інших об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються; пішоходам забороняється: виходити на проїзну частину дороги, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. Апелянт вказує, що порушення пішоходом ОСОБА_5 вищевказаних вимог ПДР України є єдиною умовою настання даної ДТП, внаслідок вчинення якої вона сама ж потерпіла.

Стверджує, що судом першої інстанції враховано порушення пішоходом ОСОБА_5 вищевказаних вимог ПДР України, як грубу необережність, однак, на думку апелянта, не повною мірою враховано ступінь її ( ОСОБА_5 ) вини, яка є єдиною умовою виникнення ДТП та наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень. За вказаних обставин, ступеня вини ОСОБА_5 , відсутності його (апелянта) вини визначення судом розміру моральної шкоди позивачці в розмірі 250 000 носить завищений розмір, який є непосильним для нього, не відповідає принципу розумності і справедливості, обставина даної справи та підлягає зменшенню.

Із зазначених підстав просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру моральної шкоди, зменшивши її до 20 000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги підтримали.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення оскаржується сторонами лише в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 250 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, тому відповідно до положень статті 367 ЦПК України законність ухваленого в іншій частині судового рішення колегією суддів не перевіряється.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в оскарженій частині відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 березня 2017 року о 13 год. 30 хв в с.Гута Богородчанського району івано-Франківської області по вул. Шевченка, водій ОСОБА_3 , керуючи автобусом марки «ПАЗ-32053» р.н.з. НОМЕР_1 , що належить підприємцю ОСОБА_4 , рухаючись у напрямку с. Стара Гута вчинив наїзд на пішохода - малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок наїзду малолітня ОСОБА_6 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №67 від 16.06.2017 року отримала тяжкі тілесні ушкодження у виді травми правої ноги з неповною травматичною ампутацією кінцівки на рівні нижньої третини стегна, відкритим, багатоуламковим переломом нижньої третини правої стегнової кістки, дефектом м`яких тканин, ушкодженням підколінного нервово-судинного пучка та руйнуванням колінного суглоба, яка ускладнилась травматичним шоком.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 21.03.2017 року зареєстровано кримінальне провадження №0000077 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, досудове розслідування по якому проводиться слідчими СВ Богородчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області (тепер відділення поліції №2 (смт.Богородчани) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області. Досудове розслідування триває, рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку із встановленою відсутністю складу кримінального правопорушення, які приймались у даному провадженні неодноразово, скасовані прокурором. Однак процесуальних рішень про оголошення підозри у межах кримінального провадження не приймалось.

Підприємець ОСОБА_4 , який є власником транспортного засобу автобуса ПАЗ 32053, д.н.з. НОМЕР_1 , що використовувався для перевезення пасажирів на маршруті с.Гута Богородчанського району Івано-Франківської області м.Івано-Франківськ, застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ТзДА «Страхове товариство «Домінанта», що підтверджується полісом страхування №АК/2547725, укладеним між Страховою компанією та ОСОБА_4 28.01.2017 року строком на 1 рік. Ліміт відповідальності за даним Договором за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200000 грн, а за шкоду, заподіяну майну - 100000, 00 грн., розмір франшизи - одна тисяча гривень.

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягуючи з ОСОБА_4 на користь позивача 250 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд виходив із того, що моральна шкода, завдана внаслідок ДТП за участю водія ОСОБА_3 , що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні його роботодавця ОСОБА_4 , відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховував тяжкість психологічної травми від усвідомлення свого становища, втрату можливості ходити, вікові обмеження до протезування, а також вимушеність змін у соціальному житті, обмеженість можливостей у спілкуванні з ровесниками, навчанні, тощо. Водночас, суд взяв до уваги встановлену обставину грубої необережність потерпілої, яка сприяла виникненню шкоди, і впливає на розмір відшкодування, погодившись, що потерпіла дійсно допустила грубу необережність, оскільки в порушення п.4.10, п.4.14 а,б ПДР різко вибігла на проїжджу частину з-за автобуса, не впевнившись у відсутності на дорозі іншого транспортного засобу, що наближався. Тому виходячи з оцінки усіх встановлених обставин справи та врахувавши ступінь спричиненої шкоди, пов`язаної із каліцтвом внаслідок ДТП і завдані у зв`язку із цим моральні страждання, суд дійшов висновку про зменшення заявленого розміру моральної шкоди до 250 000 грн.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що саме відповідач ОСОБА_4 як володілець транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки) має відшкодувати моральну шкоду, спричинену каліцтвом доньки позивачки, оскільки за недоведеності відповідачем факту виникнення такої шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого обов`язок з її відшкодування відповідно до вимог статей 1167, 1187 ЦК України покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки незалежно від його вини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі №607/15258/19, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року у справі №426/16825/16-ц.

При визначенні розміру моральної шкоди, місцевий суд вірно врахував доводи представника відповідача ОСОБА_7 , яка, посилаючись на ч.2 ст. 1193 ЦК України, вказувала на встановлену обставину грубої необережність потерпілої, яка сприяла виникненню шкоди, а відтак і впливає на розмір відшкодування, що підлягає стягненню з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Суд погодився, що потерпіла, дійсно допустила грубу необережність, оскільки в порушення п.4.10, п.4.14 а,б ПДР різко вибігла на проїжджу частину з-за автобуса, не впевнившись у відсутності на дорозі іншого транспортного засобу, що наближався.

Місцевий суд, визначив розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди в цілому залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, суд врахував стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення психологічного стану, та інші обставини.

Оцінюючи доводи позивача стосовно моральних страждань, які терпить потерпіла ОСОБА_5 постійно, місцевий суд врахував тяжкість психологічної травми від усвідомлення свого становища, втрату можливості ходити, вікові обмеження до протезування, а також вимушеність змін у соціальному житті, обмеженість можливостей у спілкуванні з ровесниками, навчанні тощо.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Отже, даючи оцінку усім встановленим обставинам, виходячи з ступеню спричиненої шкоди, пов`язаної із каліцтвом малолітньої ОСОБА_5 внаслідок ДТП і завданих у зв`язку із цим моральних страждань, суд обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 у сумі 250 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 не заперечує того факту, що він має відшкодовувати моральну шкоду, однак не погоджується із розміром такого відшкодування, зазначаючи, що суд не в повній мірі врахував грубу необережність самої потерпілої.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи, оскільки місцевим судом враховано грубу необережність самої потерпілої, в результаті чого зменшено розмір моральної шкоди, тому а не вбачається підстав для висновку, що вказана обставина врахована судом не в повній мірі

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі, про те, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується відсутність вини водія ОСОБА_3 у настанні ДТП, то колегія суддів вважає, що вказаній обставині суд першої інстанції дав правильну оцінку.

Зокрема, місцевий суд звернув увагу на те, що відсутність стосовно водія обвинувального вироку за ст. 286 КК України не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, відповідними цивільно-правовими нормами закону вказується на перерозподіл обов`язку доказування та покладено обов`язок на відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При цьому правильно встановлено, що жодних доказів, які би вказували на непереборну силу або умисел потерпілого суду не подано. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Верховний Суд також притримується позиції про те, що закриття кримінального провадження щодо винної в ДТП особи, не звільняє таку особу від відповідальності у вигляді обов`язку відшкодувати моральну шкоду, оскільки моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача (постанова від 21 липня 2021 року у справі №166/1292/20-ц, постанова від 26 січня 2022 року у справі №127/1415/20).

Тому надана на стадії апеляційного розгляду постанова про закриття кримінального провадження від 10 грудня 2021 року у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, не впливає на правильність висновку суду першої інстанції, крім того вказана постанова винесена після ухвалення оскарженого рішення.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, апеляційний суд погоджується із рішенням місцевого суду.

Доводи апеляційної правильності висновків суду не спростовують та не дають підстав зміни чи скасування судового рішення по справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду від 20 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 28 лютого 2022 року.