Номер провадження: 22-ц/813/2577/22
Номер справи місцевого суду: 504/1382/16-ц
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Доброва П.В. 24 лютого 2021 року у смт. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 76 860 грн, як безпідставно набутого останнім майна. Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що у липні 2014 р. між нею та ОСОБА_1 була досягнута домовленість, згідно якої відповідач зобов`язався підготувати необхідні документи для реєстрації за позивачем права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , ввести в експлуатацію будинок, що знаходиться на зазначеній земельній ділянці, та виготовити технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 4 000 доларів США, з яких 900 доларів США були витрачені ОСОБА_1 на виготовлення документів та оформлення права власності на земельну ділянку, а 100 доларів США на виготовлення технічного паспорту на квартиру. Інші 3 000 доларів США ОСОБА_1 повинен був використати для виготовлення документів та введення будинку в експлуатацію, але оскільки він цього не зробив та кошти на вимогу ОСОБА_2 не повернув, остання вирішила звернутися до суду за захистом своїх порушених майнових прав.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму безпідставно набутою/збереженого майна в розмірі 76 860,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано факт відсутності доказів наявності між сторонами будь-якої домовленості, факту отримання відповідачем коштів від позивача, а також те, що досліджений судом телефон, в якому містилася нібито переписка позивача з відповідачем, та показання свідка не можуть бути належними доказами у даній справі.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, зокрема, ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено такий висновок: «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».

Отже, зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/7123/18.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Як на підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що вона передала ОСОБА_1 4 000 доларів США, з яких 900 доларів США були витрачені ОСОБА_1 на виготовлення документів та оформлення права власності на земельну ділянку, а 100 доларів США на виготовлення технічного паспорту на квартиру. Інші 3 000 доларів США ОСОБА_1 повинен був використати для введення будинку в експлуатацію, але цього не зробив та кошти в сумі 3000 доларів США не повернув, від зустрічі ухиляється та на смс-повідомлення і телефонні дзвінки не відповідає.

Отже, на думку позивача, відповідач безпідставно утримує у себе 3 000 доларів США.

У якості доказів обґрунтованості заявлених позовних вимог судом першої інстанції зазначено аудіозапис свідчень свідка ОСОБА_4 , показання свідка ОСОБА_2 , огляд мобільного телефону НОМЕР_1 , смс-переписку позивача з відповідачем, яка роздрукована на папері та засвідчена підписом позивача.

Однак, колегія суддів зазначає, що таке обґрунтування позову викликає об`єктивні сумніви, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності між сторонами будь-якої домовленості, факту отримання відповідачем коштів від позивача, суд апеляційної інстанції не встановив.

Так, матеріали справи не містять письмової угоди щодо досягнення між сторонами домовленості про надання відповідачем певних послуг позивачу, а також відсутні письмові докази отримання ОСОБА_1 від позивача суми грошових коштів (розписки, квитанції тощо).

До позовної заяви ОСОБА_2 надано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - індивідуального житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , однак у Розділі «інформація про замовника» у декларації зазначено « ОСОБА_2 », а також зазначено адресу місця проживання та номер телефону саме позивача, ОСОБА_2 . Крім того, дана декларація підписана самою ОСОБА_2 (а.с. 4-6).

Таким чином, колегія суддів вважає, що із наданої позивачем декларації не вбачається, що її замовником був ОСОБА_1 . Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач виконував доручення, та/або представляв інтереси ОСОБА_2 у Департаменті ДАБІ в Одеській області.

Що стосується роздрукованої на папері та засвідченої підписом позивача смс-переписки позивача з відповідачем, то остання не є належним доказом у справі, виходячи з наступного.

Так, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18.

Крім того, згідно положень статті 100 ЦПК України, електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким чином, роздруківки смс-листування між позивачем та відповідачем, які власноруч надруковані ОСОБА_2 , не засвідчені належним чином, та не відповідають вимогам ст. 100 ЦПК України, та вимогам ст.ст. 5,6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а тому є неналежними письмовими доказами, і не приймаються колегією суддів у якості доказів у справі.

Крім того, з листа ПрАТ «Київстар» від 22.05.2017 року вбачається, що зміст (текст) смс-повідомлень в інформаційних системах ПрАТ «Київстар» не зберігається, фіксуються лише факти про надані абонентам телекомунікаційні послуги.

У період часу з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року в інформаційних системах ПрАТ «Київстар» вхідних смс-повідомлень на телефонний номер НОМЕР_2 (зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 ) не зафіксовано (а.с.50).

Що стосується огляду судом першої інстанції у судовому засіданні 02 серпня 2017 року мобільного телефону «ЛЖ» №724, А-357624 В-1002-3, то колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу, що цей телефон належав на момент огляду позивачу ОСОБА_2 .

Пізніше, при розгляді справи іншим складом суду, позивачу було запропоновано повторно надати мобільний телефон для огляду судом першої інстанції, однак ОСОБА_2 пояснила, що вказаного мобільного телефону вже не існує.

Вищевказане, на думку колегії суддів, свідчить про те, що огляд мобільного телефону НОМЕР_1 та смс-переписка позивача з відповідачем, яка роздрукована на папері, не є належними та допустимими доказами у справі, та не підтверджують заявлені позовні вимоги.

Що стосується дослідженого у судовому засіданні судом першої інстанції аудіозапису свідчень свідка ОСОБА_4 , то колегія суддів зазначає, що такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено.

Зокрема, у ст.ст.90-93 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.67 ЦПК, свідок зобов`язаний з`явитися до суду за викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду, свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Надання показань свідків шляхом дослідження судом аудіозапису таких показань не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи.

Що стосується показань свідка ОСОБА_2 , яка є позивачем у справі, то колегія суддів зазначає, що остання є юридично зацікавленою у певному вирішенні справи, а тому її показання, за відсутності інших належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, не можуть бути єдиною підставою для ухвалення судового рішення про задоволення вимог позову.

Відповідно до ст. 69 ЦПК України, свідком є особа, якій можуть бути відомі які-небудь обставини, що мають значення для розгляду і вирішення справи.

Свідок є юридично незацікавленою особою. Громадяни, в яких зацікавленість носить юридичний характер, залучаються в процес як особи, котрі беруть участь у справі (позивач, відповідач, треті особи). У разі наявності іншої зацікавленості, особа може бути допитана як свідок.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що обставини, на які посилалась позивач в своїй позовній заяві та які були підставою для подання позову, не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем в ході розгляду справи не представлено належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 76 860 грн., як безпідставно набутого майна, враховуючи відсутність між сторонами будь-яких правовідносин, які б передбачали необхідність отримання відповідачем зазначених коштів.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову, за загальними правилами процесуального закону, покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи наявні докази, колегія суддів дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

За таких обставин, колегія суддів на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем грошових коштів безпідставно, а тому у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 76 860 грн, як безпідставно набутого останнім майна, слід відмовити за недоведеністю.

Вищевказане не було враховано судом першої інстанції, на підставі чого рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 лютого 2021 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 1 362 грн. судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 лютого 2021 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1 362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 березня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе

О.В. Князюк