Справа № 591/1119/19
Провадження № 2/591/390/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2022 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Сидоренко А.П.

з участю секретаря судового засідання - Чмуневич М.О.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 591/1119/19 за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бондар Петра Григоровича до ОСОБА_3 про стягнення боргу, процентів від суми позики, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бондар П.Г. звернулась до суду з вказаним позовом та мотивує свої вимоги тим, що 15 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_3 , взяв в борг у позивачки під 20 процентів річних строком на 12 місяців 1500 доларів США, що підтверджується розпискою від 15 жовтня 2010 року, виданої їй відповідачем. 15 листопада 2013 року відповідач взяв у позивачки в борг під 30% річних 1700 доларів США і 300 Євро. Зазначає, що такі проценти були запропоновані самим позичальником, тобто ОСОБА_3 . У розписці відповідач зобов`язався повернути борг протягом 12 місяців. На протязі 2011- 2018 років позивачка неодноразово зверталася до відповідача з питання повернення боргу. Однак відповідач, визнаючи наявність боргу і даючи обіцянки повернути його найближчим часом, так до теперішнього часу і не відшкодував будь-яку суму і борг не повернув. На її прохання про добровільне повернення боргу не відповідає і не реагує. Гроші повернути відмовляється. Останнім часом перестав спілкування будь-яким чином, в зв`язку з чим, вона направляла йому листи на адреси, де він міг знаходитися, але він відмовився отримати їх на поштовому відділенні. Квитанції про направлення листів та самі листи повернулись з поштових відділень. Також позивачка приїздила за вказаною вище адресою відповідача, але він не дозволив зайти до свого помешкання. В зв`язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, вона змушена звернутися до суду. Для неї ця сума є значною, і невиконання відповідачем своїх зобов`язань ставить її у вкрай невигідне матеріальне становище.

Посилаючись на зазначені обставини, просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з відсотками в загальному розмірі 8310 доларів США та 765 Євро, судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 8310 доларів США та 765 євро, а також понесені судові витрати у розмірі 2506 грн. 00 коп. судового збору (а.с.161-162).

17 травня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2021 року прийнято до провадження заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 15 серпня 2019 року, заяву призначено до розгляду на 17 червня 2021 року.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 17 червня 2021 року скасовано заочне рішення від 17 червня 2021 року, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 30 вересня 2021 року о 09 год. 40 хв.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 вересня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті на 23 грудня 2021 року, об 11 год. 00 хв.

23 грудня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 11 лютого 2021 року в зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача та відсутністю відомостей про його належне сповіщення про дату та час розгляду справи.

В зазначеному судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач заперечує проти позову, вказує на те, що всі кошти, які він брав у позивачки, ним повернуті. Просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 15 жовтня 2010 року ОСОБА_3 отримав в позику грошові кошти в сумі 1500 американських доларів строком на 12 місяців під 20 відсотків річних (т. І а.с. 62).

Відповідно до розписки від 15 листопада 2013 року ОСОБА_3 отримав у позику від гр. Людмили 1700 доларів США і 300 євро під 30% річних (т. І а.с.63).

11 лютого 2022 року ОСОБА_3 подав суду заяву, в якій просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. У заяві вказує на те, що ним було написано 2 розписки про взяття в борг певної суми. Одна розписка датована 2010 роком, друга-2013 роком. Претензії по вказаним розпискам виникли у 2017-2018 роках. Тому вважає, що трирічний строк позовної давності позивачкою пропущений, та просив суд врахувати дану обставину (т. ІІ а.с.6).

Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Ст. 1049 ЦК України встановлений обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України вказує на те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Одним із способів припинення зобов`язання відповідно до статті 599 ЦК України є його виконання, проведене належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України належне виконання позичальником зобов`язання за договором позики передбачає, у тому числі, дотримання визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається із змісту розписки від 15 листопада 2013 року, відповідач строку повернення позики не вказував.

Зі змісту розписки від 15 жовтня 2010 року, відповідач зобов`язався повернути позику протягом 12 місяців, тобто у строк до 15 жовтня 2011 року включно.

Нарахування процентів за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики, тобто 16 жовтня 2011 року, а тому вимоги позивачки про стягнення процентів, по договору від 15 жовтня 2010 року згідно розписки під 20% річних: період з 16 жовтня 2011 року по 21 лютого 2019 року (дата подання позову), є необґрунтованими.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom») § 51)), рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) § 43)).

У рішенні від 22 липня 2014 року у справі «Grafescolo S.R.L. v. The Republic of Moldova» ЄСПЛ зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло привести до відмови в позові. Проте суд не навів ніяких обґрунтованих причин для невзяття до уваги цього важливого аргументу (§ 22, 23).

Під час судового розгляду встановлено, що договором позики від 15 жовтня 2010 року встановлений строк повернення позики 12 місяців, тому перебіг позовної давності розпочався зі спливом строку виконання, а саме з 16 жовтня 2011 року. Отже трирічний строк позовної давності сплив 16 жовтня 2014 року, однак до суду позивачка звернулася 21 лютого 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Що стосується договору позики від 15 листопада 2013 року, то, як вказано раніше, позивачка в судовому засіданні зазначала, що пред`явила відповідачу вимогу про повернення боргу за вказаною позикою в 2014 або 2015 році, а тому протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги у відповідача виник обов`язок по поверненню грошових коштів. Таким чином трирічний строк позовної давності за вимогами по поверненню позики за договором від 15 листопада 2013 року сплив у 2018 році, однак до суду позивачка звернулася 21 лютого 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності сторона позивача суду не надала, а тому, беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої зробив заяву відповідач, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Оскільки у позові відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, процентів від суми позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 : місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП суду не відомий.

Повне судове рішення виготовлене 22 лютого 2022 року.

Суддя А.П.Сидоренко