Справа № 129/2324/17
Провадження № 22-ц/801/328/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондар О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 рокуСправа № 129/2324/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Гайсинська міська рада Вінницької області, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 26 листопада 2021 року суддею цього суду Бондар О.В., зі складанням його повного тексту 03 грудня 2021 року, та додаткове рішення цього суду від 20 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Гайсинська міська рада, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права, з урахуванням уточнених позовних вимог, мотивувала його тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 1993 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 , а також в її користуванні перебуває земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,2500 га та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,1000 га.

Відповідно до рішення 15 сесії 7 скликання Ладижинсько-Хутірської сільської ради № 1 від 31 березня 2017 року позивачем здійснюються дії для виготовлення технічної документації із землеустрою з метою передання вказаних земельних ділянок у її власність.

До березня 2017 року до земельної ділянки, на якій знаходиться належний ОСОБА_1 житловий будинок, у неї був проїзд з АДРЕСА_2 за відсутності такого з АДРЕСА_1 . Проте, 14 березня 2017 року ОСОБА_2 протиправно встановив 22 дерев`яні коли на АДРЕСА_2 , які перешкоджають позивачу у проїзді до її господарства.

Пославшись на викладене та на те, що спірна земельна ділянка належить до земель комунальної власності, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права, зобов`язавши ОСОБА_2 демонтувати самовільно встановлені ним дерев`яні коли в кількості 22 штук на земельній ділянці, яка використовується як проїзд, що розташована між житловим будинком АДРЕСА_3 (власник будинку ОСОБА_3 ) та житловим будинком АДРЕСА_4 (власник будинку ОСОБА_2 ) по АДРЕСА_2 , розміром близько 6 метрів шириною і близько 25 метрів довжиною, перебуває у комунальній власності Ладижинсько-Хутірської сільської ради, звільнивши земельну ділянку загального користування для проїзду.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року замінено третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору року Ладижинсько-Хутірську сільську раду на її правонаступника Гайсинська міська рада Вінницької області.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 листопада 2021 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 грудня 2021 року судові витрати на сплату судового збору в сумі 640,00 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 18000 грн, понесені позивачем ОСОБА_1 під час розгляду справи, покладено на позивача.

Не погодившись із ухваленими рішеннями, позивач, пославшись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Гайсинська міська рада Вінницької області зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 1993 року ОСОБА_4 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві особистої власності 03 грудня 1993 року Тульчинським Бюро технічної інвентаризації (а. с. 9-10, т. 1).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02 квітня 2011 року ОСОБА_4 02 квітня 2011 року уклала шлюб із ОСОБА_5 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 (а. с. 13, т. 1).

Відповідно до викопіювання з проекту землекористування Ладижинсько-Хутірської сільської ради ОСОБА_1 надана земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,35 га (а.с.15,16, т. 1).

28 березня 2017 року комісією Ладижинсько-Хутірської сільської ради складено акт про те, що з урахуванням відсутності документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки у ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а також довготривале користування дорогою ОСОБА_1 , що посвідчують жителі с. Ладижинські Хутори, комісією запропоновано ОСОБА_2 звільнити проїзд з АДРЕСА_2 , мешканцям будинків звернутися для виготовлення технічних документацій з землеустрою та дотримуватися добросусідства (а. с. 18 т.1).

22 березня 2017 року Ладижинсько-Хутірською сільською радою видано ОСОБА_2 довідку за № 71 про те, що за його погосподарським номером по АДРЕСА_4 рахується земельна ділянка площею 0,514 га згідно погосподарської книги №3 особовий рахунок № НОМЕР_2 . Технічна документація на присадибну земельну ділянку не виготовлялась (а.с.35, т. 1).

25 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Ладижинсько-Хутірської сільської ради з проханням прийняти міри для облаштування належного проїзду до її садиби по АДРЕСА_1 (а. с. 21, т. 1).

03 липня 2017 року Ладижинсько-Хутірська сільська рада листом за № 149 повідомила ОСОБА_1 про те, що рішенням 15 сесії 7 скликання від 13 березня 2017 року їй було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , яка до сільської ради на затвердження не надходила. Роз`яснено право звернутися до суду (а. с. 22, т.1).

Рішенням 17 сесії 7 скликання Ладижинсько-Хутірської сільської ради від 26 липня 2017 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку та погосподарських будівель орієнтовною площею 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,2600 га в АДРЕСА_4 , в приватну власність (а.с.36, т. 1).

14 серпня 2017 року ОСОБА_2 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, для ведення особистого селянського господарства (а. с. 43-63, т. 1).

Відповідно до викопіювання з проекту землекористування Ладижинсько-Хутірської сільської ради проїзд між будинками АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 відсутній, площа земельної ділянки, яка надається ОСОБА_2 по АДРЕСА_4 0,5100га (а.с.50, т.1).

Згідно викопіювання земельної ділянки з генерального плану забудови Ладижинсько-Хутірської сільської ради проїзд між будинками АДРЕСА_3 (земельна ділянка ОСОБА_3 ) і АДРЕСА_4 (земельна ділянка ОСОБА_2 ) по АДРЕСА_2 відсутній (а. с. 17, т. 2).

20 жовтня 2017 року Ладижинсько-Хутірською сільською радою видано ОСОБА_2 довідку за № 422 про те, що за його погосподарським номером по АДРЕСА_4 рахується земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства 0,26 га, для обслуговування житлового будинку 0,25 га (а.с.34, т. 1).

26 лютого 2018 року Ладижинсько-Хутірською сільською радою видано ОСОБА_2 довідку за № 59 про те, що відповідно до рішення сесії сільської ради від 13 грудня 1996 року (а. с. 118-120, т. 1) йому надано у власність земельну ділянку площею 0,47 га в с.Ладижинські Хутори та записано у земельно-кадастровій книзі під № 323 (а. с. 117, т. 1).

З протоколу огляду доказів за їх місцезнаходженням від 18 квітня 2018 року на місці розташування земельних ділянок в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 видно, що від житлового будинку ОСОБА_3 , бокова стіна якого знаходиться на межі його господарства, є проїзд шириною від першого межового знаку 3,20 метра; ширина проїзду від дев`ятого межового знаку, який встановлено ОСОБА_2 , до кута будинку ОСОБА_3 становить 2,10 м.; відстань між криницею та цегляним парканом ОСОБА_3 становить 3,40 метра; під хату ОСОБА_3 до земельної ділянки ОСОБА_1 між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існує неширокий проїзд, який відображений на фото; з АДРЕСА_1 до будинку ОСОБА_1 проїзду немає, лише яр та стежка (фотоіллюстрації огляду на а. с. 151-159, т.1).

Відповідно до запису в земельно-кадастровій книзі колгоспу «Нове життя» ОСОБА_2 надано в користування земельну ділянку загальною площею 0,51 га, з них 0,48 га під рілля, 0,01 га під будівлями, 0,02 під сад. ОСОБА_1 надано в користування земельну ділянку площею 0,34 га, з них 0,34 га під рілля, 0,01 га під будівлями (а. с.180-181, т. 1).

Згідно запису в погосподарській книзі №3 Ладижинсько-Хутірської сільської ради на 2016-2020 роки (а. с. 100-101, т. 1), в користуванні ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка, яка складається з 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, 0,26 га та 1 га для ведення особистого селянського господарства; відповідна інформація про площу земельної ділянки зазначена в земельно-кадастровій книзі №1 (а.с. 177-179, т.1).

Розпорядженням міського голови Гайсинської міської ради №55-ар від 26 жовтня 2021 року створено комісію для обстеження земельних ділянок Ладижинсько-Хутірського старостинського округу, які перебувають в користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 93 т. 2).

В судовому засіданні в суді першої свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона проживала по АДРЕСА_1 з 1967 року по 1982 року, в цей час проїжджали біля будинку ОСОБА_8 попід хату, якій за проїзд віддали 5 соток городу, проїжджав трактор, бульдозер, на межі росли дерева, вишня, на ріжок криниці ріс ясен, там була межа між цими господарствами.

В судовому засіданні в суді першої свідок ОСОБА_9 інспектор-землевпорядник Ладижинсько-Хутірської сільської ради, пояснила, що для вирішення звернення ОСОБА_1 про облаштування проїзду до її будинку АДРЕСА_1 нею вивчалася відповідна документація, на карті села є дорога по АДРЕСА_1 , проте для її відновлення потрібно немало часу і ресурсів, земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обміряли в листопаді 2017 року в складі комісії, їх розміри брали із земельно-кадастрової книги сільської ради.

В судовому засіданні в суді першої свідок ОСОБА_10 , сусідка ОСОБА_1 , пояснила, що вона з дитинства проживає по АДРЕСА_1 , тому пам`ятає, що криниця, яка на даний час існує, була викопана на межі між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , навіть більше на земельній ділянці ОСОБА_2 , а тому відповідач встановив межові знаки вірно, відгородив свою земельну ділянку, там раніше росли по цій лінії межі дерева вишні, проїзду там не передбачено. ОСОБА_2 добровільно давав можливість їздити по своїй земельній ділянці протягом тридцяти років. Раніше була дорога по АДРЕСА_1 , яка зайнята багато років потому самими забудовниками АДРЕСА_1 , зокрема, у ОСОБА_1 на місці колишньої дороги знаходиться садок, і у ОСОБА_10 теж там садок.

В судовому засіданні в суді першої свідок ОСОБА_11 пояснив, що він в складі комісії сільської ради здійснював обміри земельної ділянки ОСОБА_2 та вони з`ясували, що фактично не вистачає потрібної кількості землі, передбаченої документацією, а межу встановили по криниці та давно закопаним по лінії межі металевим стовпчикам. Крім того, приблизно п`ятдесят років тому з вулиці Польової на ОСОБА_12 існував проїзд, так само і була дорога до 1981 року знизу по вул. Кооперативній, де можна було проїхати підводою.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Пунктом «а» ч. 4 ст. 83 ЗК України встановлено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Статтею 91 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

За приписами ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з положеннями статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

За таких обставин, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 26 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідними технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 16, ст. 17, ст. 21 Закону України «Про автомобільні дороги» вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю. Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться. Органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, відповідають за: стан вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів; якість робіт з проектування, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів;розміщення технічних засобів організації дорожнього руху, об`єктів дорожнього сервісу та рекламоносіїв; відшкодування збитків користувачам вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, що виникли через їх незадовільний стан, у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація за рахунок власних коштів і на пайових засадах будівництва, реконструкції і ремонту об`єктів комунального господарства та соціально-культурного призначення, жилих будинків, шляхів місцевого значення, а також капітального та поточного ремонту вулиць і доріг населених пунктів та інших доріг, які є складовими автомобільних доріг державного значення.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, зокрема непогодження в передбаченому законом порядку меж земельних ділянок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , відсутності затвердженої документації на їх земельні ділянки та відомостей щодо розроблення і затвердження технічної документації на проїзд між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів факту порушення відповідачем меж своєї чи суміжної земельної ділянки чи самовільного встановлення межових знаків на земельній ділянці загального користування шляхом встановлення 22 дерев`яних колів між житловим будинком АДРЕСА_3 та житловим будинком АДРЕСА_4 , отже не довела порушення ОСОБА_2 її права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно плану забудови земельної ділянки, який міститься в будівельному паспорті індивідуальної забудови по АДРЕСА_4 (а. с. 40, т. 1), за межами виділеної ОСОБА_2 земельної ділянки значиться та знаходиться проїзд, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки за приписами земельного законодавства будівельний паспорт не є правовстановлюючим документом, яким визначено порядок користування земельними ділянками, водночас, відповідно до викопіювання земельної ділянки з генерального плану забудови Ладижинсько-Хутірської сільської ради, який міститься в матеріалах справи (а. с. 17, т. 2), проїзд між будинком відповідача та будинком АДРЕСА_3 відсутній.

Усі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, а тому апеляційним судом відхиляються, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Вимоги апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 грудня 2021 року не містять жодних обґрунтувань щодо незаконності цього рішення. Водночас, у зв`язку з відмовою у задоволені позовних вимог, апеляційний суд, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи та понесені позивачем, слід залишити за нею.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваних судових рішень, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказані рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 листопада 2021 року та додаткове рішення цього суду від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 22 лютого 2022 року.