Справа № 137/2379/14-ц
Провадження № 22-ц/801/709/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 рокуСправа № 137/2379/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Сала Т.Б., Ковальчука О.В.,

за участю секретаря судового засідання Генсіровської Л.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вінницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2014 року постановлену суддею Літинського районного суду Вінницької області Желіховським В.М.,

ВСТАНОВИВ:

В листопада 2014 року старший державний виконавець Літинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Гаврилюк С.В. звернуся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Подання мотивоване тим, що в Літинському РВ ДВС Головного ТУЮ у Вінницькій області на виконанні знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа №137/2065/14 виданого 07.03.2014 Літинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 303 814,08 грн.

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , яка добровільно рішення суду не виконує та ухиляється від його виконання. Постанова про відкриття виконавчого провадження та виклик державного виконавця від 10.07.2014 були направлені боржнику та надано строк для добровільного виконання рішення суду. Однак на виклик державного виконавця боржник не з`явилась. Добровільно рішення суду в встановлений строк не виконала. Станом на 31.10.2014 у боржника існує заборгованість в розмірі 303814,08 гривень.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із поданням.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2014 року подання було задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до моменту виконання нею своїх зобов`язань без вилучення паспортного документа.

Не погодившись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право державного виконавця на звернення з поданням виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань. Проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази ухилення боржника від виконання покладених на неї рішенням суду обов`язків. Крім того, скаржник зазначає, що суд не взяв до уваги, що державний виконавець не повідомляв боржника про відкриття виконавчого провадження, не роз`яснював право на добровільне виконання судового рішення. Тобто матеріали справи не містять доказів, що на ім`я боржника направлялись будь-які матеріали виконавчого провадження, в свою чергу копії постанови про відкриття виконавчого провадження. Також судом було порушено порядок розгляду подання.

Начальник Літинського ВДВС Руслан Іванишин подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Від стягувача АТ КБ « Приватбанк» надійшло письмове пояснення, де він погодився із висновками суду першої інстанції, просив скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Літинський районний ВДВС у Вінницькому районі Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в судове засідання не з`явився, про причини своєї нявки суд не повідомив. Належним чином повідомлений. Суд вирішив розглянути справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам ухвала суду не відповідає.

Судом встановлено, що на виконанні у ВДВС Літинського районного управління юстиції у Вінницькій області перебуває виконавче провадження №43901888 з виконання виконавчого листа №137/2065/14, виданого 07.03.2014 Літинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості по кредиту в розмірі 300806,02 грн.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що боржником у визначений державним виконавцем строк до 17.07.2014 рішення не виконано, остання ухиляється від його виконання , що є підставою для вжиття заходів, про які йдеться в поданні ДВС. Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 33 КУ кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 313 ЦК України фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно статтею 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України є ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Саме державний виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Як випливає з аналізу наведених положень закону, підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на боржника - фізичну особу судовим рішенням, а також винна поведінка цієї особи, яка полягає в ухиленні від виконання таких зобов`язань.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем на підтвердження фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань суду не надано суду доказів, які б свідчили, що боржника повідомлено про відкриття виконавчого провадження та роз`яснено право на добровільне виконання судового рішення суду, тобто матеріали подання не містять доказів отримання боржником будь-яких матеріалів виконавчого провадження (постанови про відкриття виконавчого провадження, виклику приватного виконавця).

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Так, державним виконавцем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що на підставі постанови державного виконавця від 09.03.2021 звернено стягнення на доходи боржника (пенсію), яка перебуває на виконанні в Управлінні ПФУ у Вінницькій області.

Державний виконавець не заперечує тієї обставини, що з ОСОБА_1 проводяться відрахування з пенсії, тобто скаржник не ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням. Рішення нею виконується в примусовому порядку.

Як слідує із матеріалів подання, державний виконавець не надав доказів того, що боржник ОСОБА_1 вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, чи того що боржник умисно ухиляється від виконання покладених на неї рішенням суду зобов`язань та не вживає заходів щодо виконання рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що державним виконавцем не доведено факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язання за рішенням та невжиття заходів щодо його виконання.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, суд першої інстанції належним чином не з`ясував всі обставини справи, чи дійсно боржник свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання, а лише обмежився висновком про те, що боржник не вживає заходів щодо виконання рішення суду, яке дотепер залишається невиконаним.

При цьому судом не з`ясовано, чи має боржник змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції також було порушено порядок розгляду подання, оскільки подання було розглянуто у відсутність державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст. 377-1 ЦПК питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця (ч.2 ст. 377-1 ЦПК України).

Отже, відповідно до ст. 377-1 ЦПК України вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за відсутності державного виконавця не є правильним, оскільки саме він зобов`язаний довести суду, надавши відповідні матеріали виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції без участі державного виконавця, за відсутності належних доказів, без належного дослідження усіх обставини справи, які мають значення для справи, зробив помилковий висновок про задоволення подання шляхом обмеження боржника у праві виїзду за кордон до виконання його зобов`язань.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права при розгляді цієї справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2014 року скасувати.

У задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов`язань - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: Т.Б. Сало

О.В. Ковальчук