ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 635/7975/21

провадження № 22ц/818/1704/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Черненко В.О.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2

відповідач Харківська районна державна нотаріальна контора Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Харківського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2021 року в складі судді Березовської І.В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області про зобов`язання вчинити певні дії, у якому просила визнати незаконним лист Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області; зобов`язати Харківську районну державну нотаріальну контору Харківської області в особі завідувача Юлії Кормілець, що є державним нотаріусом, повторно розглянути її заяву та виправити помилку, а саме внести відомості до Єдиного державного реєстру речових прав щодо її права власності на Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_1 замість зареєстрованого на цей час права власності на це домоволодіння в цілому; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 ; роз`яснено їй, що розгляд та вирішення даної справи віднесено до юрисдикції Харківського окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою судді Ковальчук (Шевченко) Н.М. через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, адже спірні правовідносини пов`язані з відмовою відповідача зареєструвати її право власності на Ѕ частину домоволодіння, тобто позов поданий на поновлення її прав у сфері приватної власності. Спір пов`язаний з реалізацією майнових прав, тобто права цивільного. Відповідач у даних правовідносинах владних, управлінських функцій щодо неї не здійснює. За суб`єктним складом та сутністю спору справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді скасувати.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь - яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість, визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 569/13410/16-ц, провадження № 61-10829св20.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно зі статтею 50 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 161/3245/15-ц (провадження № 14-321цс18) Велика Палата Верховного Суду вважала правильним вирішення судами попередніх інстанцій вимог щодо здійсненої державної реєстрації права власності на нерухоме майно в порядку цивільного судочинства, оскільки їх предметом у цьому випадку є не перевірка адміністративно-розпорядчих дій державного реєстратора чи встановлення законності (незаконності) його дій, а скасування рішень стосовно державної реєстрації права власності особи на підставі дубліката договору купівлі-продажу, що безпосередньо пов`язано зі спором про захист речового (цивільного) права на це майно позивача.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області про зобов`язання вчинити певні дії, у якому просила визнати незаконним лист Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області та зобов`язати Харківську районну державну нотаріальну контору Харківської області в особі завідувача Юлії Кормілець, що є державним нотаріусом, повторно розглянути її заяву та виправити помилку, а саме внести відомості до Єдиного державного реєстру речових прав щодо її права власності на Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_1 замість зареєстрованого на цей час права власності на це домоволодіння в цілому.

Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності в цілому на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування з ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 11 листопада 1979 року за № 1-9835.

Однак, на час укладення договору дарувальниці ОСОБА_3 вказане домоволодіння належало не в цілому, а лише в Ѕ його частини на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 1964 року, що нотаріусом при посвідченні договору помилково не враховано.

Виявивши таку помилку, у червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області із заявою, у якій просила виправити допущену старшим державним нотаріусом Першої Харківського району державної нотаріальної контори Пилипенко Т.Г. помилку та зареєструвати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння за зазначеною адресою замість зареєстрованого права власності на домоволодіння у цілому.

На вказану заяву Харківською районною державною нотаріальною конторою Харківської області надано ОСОБА_1 відповідь від 02 липня 2021 року № 2318/01.16, у якій зазначено, що нотаріус Пилипенко Т.Г. вже не працює. Документи, видані до 2000 року, знаходяться на зберіганні у Харківському обласному державному нотаріальному архіві. Виправлення помилки іншим нотаріусом не передбачено. Рекомендовано для вирішення цього питання звернутися до суду.

Вважаючи незаконними дії нотаріальної контори з надання їй такого листа та не вчинення дій щодо виправлення помилки позивачка звернулась до суду з позовом у цій справі.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі у порядку цивільного судочинства суд першої інстанції виходив з того, що позивачка фактично просила скасувати рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію прав на домоволодіння та зареєструвати за нею право власності на Ѕ його частину.

Однак, таких вимог позивачкою не заявлено. Під час посвідчення договору дарування у 1979 році державний нотаріус не мав повноважень на реєстрацію права власності, не приймав відповідного рішення та не міг його прийняти. Будь-які реєстраційні дії нотаріуса позивачкою не оскаржуються, вона просила про їх вчинення як спосіб виправлення помилки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані саме допущенням нотаріусом помилки при вчиненні нотаріальної дії та відмовою нотаріальної контори у її виправленні, а не незаконністю дій відповідача як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями.

Спір виник з приводу порушення права власності позивачки на нерухоме майно, на її думку, внаслідок дій нотаріуса з посвідчення договору дарування.

Отже, спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачки у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень. Відповідач не здійснював відносно позивачки публічно-владних управлінських функцій, що виключає адміністративну юрисдикцію спору.

Позивачкою оскаржуються дії нотаріуса, що відноситься до юрисдикції загальних судів.

Правова позиція стосовно юрисдикції спорів щодо захисту порушених прав особи, які вона вбачає у наслідках, спричинених неправомірними (на думку цієї особи) рішенням, дією чи бездіяльністю нотаріуса, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 757/1660/17-ц (провадження № 14-396цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 640/4301/17 (провадження № 14-640цс18), від 03 липня 2019 року у справі № 804/4212/18 (провадження № 11-178апп19), а також Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 761/23525/15-ц, провадження № 61-29407св18.

Зважаючи на викладене, оскільки зазначена категорія справ відноситься до спорів щодо права цивільного, має приватно-правовий характер, то, як наслідок, справа підлягає розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, дійшов помилкового висновку, що спір у справі є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу судді постановлено з порушенням норм процесуального права, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою, зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, що може бути оскаржена окремо від рішення суду, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Отже, оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Харківського районного суду Харківської області від 11 жовтня 2021 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.