Справа № 453/320/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/3869/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:68
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Івасюти М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 12 лютого 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3

16 січня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір дарування частини земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на 38/100 частки земельної ділянки, що становить 0,036 га, та розміщена на АДРЕСА_1 на території Сколівської міської ради Львівської області.

17 листопада 2011 року виконавчий комітет Сколівської міської ради Львівської області прийняв рішення № 234 про оформлення за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (в подальшому - «спірний будинок») та видав доручення Стрийському міському бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна згідно з цим рішенням.

Заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Позивач вважала, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу, проте відповідач у добровільному порядку відмовляється здійснювати поділ зазначеного житлового будинку.

У зв`язку із цим позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку (том 1, а.с. 4-5).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року (яке оскаржується), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 липня 2017 року, позов було задоволено тавизнано за позивачкою право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку (том 1, а.с. 177-178, 246-248).

Однак, постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 липня 2017 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а.с. 70-74).

За підсумками нового апеляційного розгляду справи постановою Львівського апеляційного суду від 25 січня 2021 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року (яке оскаржується) було скасовано та ухвалено нове рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог (том 2, а.с. 123-127).

Однак, постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року постанову Львівського апеляційного суду від 25 січня 2021 року також було скасовано, а справу повторно передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а.с. 169-177).

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року в апеляційному порядку оскаржує відповідач ОСОБА_1 .

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Стверджує, що позивачка вводить суд в оману стверджуючи, що спірний будинок побудований за їх спільні подружні кошти, оскільки земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, йому була подарованою матір`ю, як і спірний будинок з господарськими будівлями і спорудами, що є предметом позову, який набутий у власність його матір`ю у порядку спадкування за заповітом після смерті її матері - ОСОБА_5 .

Також стверджує, що спірна будівля є в стані реконструкції, жодних коштів позивачкою і її батьками не надавалось, а всі будівельні роботи і матеріали оплачувались матір`ю відповідача, а відтак вважає, що реконструйована будівля є його одноосібною власністю.

Вважає, що позивачкою не наданого жодного доказу її проживання у спірному будинку (том 1, а.с. 182-187, 211-216).

Будучи своєчасно належним чином повідомленим про новий апеляційний розгляд справи 28 березня 2022 року, апелянт (відповідач) ОСОБА_1 07 лютого 2022 року подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи «на серпень 2022 року», мотивуючи його «відрядженням за кордон», однак - без долучення до цього клопотання жодних доказів про таке «відрядження за кордон».

Справа знаходиться з провадженні судів з 10 березня 2016 року, тобто - більше 6 (шести) років, а оскаржуване рішення судом першої інстанції було ухваленим 04 квітня 2017 року, тобто - майже п`ять років тому.

Відтак, у сторін спору було більш, ніж достатньо, часу для подання до суду доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також в обґрунтування доводів апеляційної скарги, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

За наведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності сторін спору - на підставі наявних у матеріалах справи даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81).

Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Разом із тим, у частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому обмежується саме право особистої власності одного з подружжя і, як наслідок, зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Таким чином, у статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Таким чином, у випадку вирішення питання щодо поділу майна подружжя, яке належало на праві приватної власності чоловікові чи дружині, однак за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, застосуванню підлягають положення статті 62 СК України, а судам слід встановити наявність та розмір таких спільних затрат.

У справі, що переглядається, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи майно спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив із презумпції спільності права власності подружжя на майно та вважав, що спірний будинок збудований під час перебування у шлюбі, тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності. При цьому суд посилався на положення статті 70 СК України.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Предметом спору у даній справі є поділ майна подружжя,а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони даного спору побудували спірний житловий будинок за час перебування у шлюбі за спільні кошти, а тому він відповідно до статті 60 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 22 листопада 1993 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори, Кушнір О.В. (мати відповідача) у порядку спадкування за заповітом після своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула право власності на житловий будинок та господарські будівлі, розташовані на АДРЕСА_1 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з цілого дерев`яного жилого будинку з однієї кімнати і однієї кухні, розміром жилої площі 17,1 кв. м, та господарських будівель: сараю під літ. «Б», вбиральні під літ. «Г», колодязя під літ. «К» (а. с. 49, т. 1).

12 лютого 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (а. с. 8, т. 1), який розірвано заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2013 року (а. с. 10, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син ОСОБА_3 (а. с. 9, т. 1).

28 квітня 2001 року ОСОБА_4 склала заповіт, у якому заповіла своєму синові ОСОБА_1 належний їй на праві особистої власності житловий будинок разом із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться на на АДРЕСА_1 , земельну ділянку 0,094 га, яка розташована на території Сколівської міської ради на АДРЕСА_1 ,а також автомашину фабричної марки М 21412, випуску 1990 року, д.н.з. НОМЕР_1 , а все інше майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_2 заповіла дочці ОСОБА_6 (а. с. 50, т. 1).

Відповідно до технічного паспорту на житловий індивідуальний будинок житлового фонду на АДРЕСА_1 загальна площа будинку - 28,28 кв. м, житлова площа - 17,07 кв. м, допоміжна - 11,21 кв. м (а. с. 113-115, т. 1).

16 січня 2006 року (у період перебування у шлюбі позивачки та відповідача) між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування частини земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на 38/100 частки земельної ділянки, що становить 0,036 га та розміщена на АДРЕСА_1 на території Сколівської міської ради Львівської області, на підставі якого відповідач отримав державний акт на право власності серії ЯК №037140 (а.с. 11, т.1).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 31 січня 2006 року № 46 саме ОСОБА_1 (відповідачу/апелянту) було надано дозвіл на реконструкцію господарської будівлі на АДРЕСА_1 під житловий будинок (а. с. 51, т. 1).

Як вбачається з вищезгаданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 листопада 1993 року, до житлового будинку на АДРЕСА_1 належали наступні господарські будівлі: сарай під літ. «Б», вбиральня під літ. «Г», колодязь під літ. «К» (а.с. 49, т. 1).

Очевидно, що колодязь не міг бути реконструйованим від житловий будинок.

Відтак, ОСОБА_1 було надано дозвіл на реконструкцію під житловий будинок такої господарської будівлі, як сарай під літ. «Б» або вбиральня під літ. «Г». і за згодою власниці згаданої господарської будівлі - матері відповідача, ОСОБА_4 , оскільки остання вищезгаданого рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 31 січня 2006 року № 46 не оскаржувала і проти проведення такої реконструкції відповідачем не заперечувала (докази про таке у матеріалах справи відсутні).

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 13 жовтня 2011 року житловий будинок на АДРЕСА_1 (кінець будівництва - жовтень 2007 року) двоповерховий із керамзитобетонними блоками. Загальна площа будинку - 119,3 кв.м (а. с. 39, т. 1).

Таким чином, спірний будинок АДРЕСА_1 було збудовано та здано в експлуатацію протягом проміжку часу з січня 2006 року по жовтень 2011 року, тобто - у період перебування позивачки та відповідача у шлюбі (який було розірвано рішенням суду від 04.04.2013 року; а.с. 10, т.1).

Відповідно до інформації про земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт, готовий до експлуатації, площа земельної ділянки - 0,0360 га, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 25 серпня 2011 року серії ЯК №037140 (а. с. 40, т. 1), виданого на підставі договору дарування земельної ділянки (а. с. 82, т. 1).

17 листопада 2011 року виконавчий комітет Сколівської міської ради Львівської області ухвалив рішення № 234 про оформлення за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 та доручив Стрийському міському бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна згідно з цим рішенням (а. с. 12, т. 1).

Згідно із листом Сколівської міської ради Львівської області від 12 лютого 2017 року № 173/02-09 у міській раді відсутня документація щодо плану забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 червня 2016 року № 62320620 судами встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 16 грудня 2011 року, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 , видане 09 грудня 2011 року Сколівською міською радою Львівської області (а. с. 80, т. 1).

На момент розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_4 (мати відповідача) є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому вказаний будинок не перейшов у порядку спадкування відповідачу ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду із позовом, позивачка в обґрунтування заявлених нею позовних вимог посилалася на те, що спірний житловий будинок сторони збудували, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти та заощадження подружжя, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності.

На підтвердження спільного будівництва сторонами спірного будинку позивачка у додатках до позовної заяви надала відповідні квитанції, товарні накладні та чеки (а. с. 13-26, т. 1).

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказував, що будівля є в стадії реконструкції, а кошти, вкладені у будівельні матеріали, були надані матір`ю відповідача (а. с. 43, т. 1).

В той же час, матеріалами справи стверджується, що саме за заявою ОСОБА_1 (відповідача/апелянта) рішенням виконавчого комітету Сколівської міської ради від 17 листопада 2011 року № 234 за ОСОБА_1 було оформлено право власності та видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 78-79, т.1).

Крім того, на підставі вищезгаданого рішення ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 09 грудня 2011 року.

Належність відповідачу на праві власності спірного житлового будинку АДРЕСА_1 підтверджується також витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 80, т.1).

Як стверджується матеріалами справи, а саме - свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 22 листопада 1993 року, ОСОБА_4 (мати відповідача) у порядку спадкування за заповітом набула право власності на житловий будинок та господарські будівлі, розташовані на АДРЕСА_1 , що складаються з цілого дерев`яного жилого будинку з однієї кімнати і однієї кухні, розміром житлої площі 17,1 кв. м, та господарських будівель: сараю під літ. «Б», вбиральні під літ. «Г», колодязя під літ. «К» (а.с. 49, т.1), а не на спірний житловий будинок площею 119,3 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 , що є предметом спору у цій справі.

За вищенаведених обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що спірний будинок набутий у власність матір`ю відповідача (апелянта) у порядку спадкування за заповітом після смерті її матері ( ОСОБА_5 ), колегія суддів визнає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та матеріалам справи, якими (матеріалами справи) стверджується, що цей будинок було побудовано (шляхом реконструкції сараю чи вбиральні) під час перебування сторін спору в шлюбі, а відтак такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 28 березня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.