Провадження № 22-ц/801/352/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 квітня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Сопруна В.В., Матківської М.В.

з участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційні скарги:

ОСОБА_1 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року

та представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Федчук Світлани Миколаївни

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року,

ухвалені під головуванням судді Бессараб Н.М.,

в справі № 127/20075/20

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (відповідачі)

за участю ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору)

про визнання недійсною та скасування приватизації квартири, про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

В вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсною та скасування приватизації квартири, про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що йому на праві спільної часткової власності належить 1/4 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про права власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 10.04.2004 на підставі рішення № 216 від 10.02.2004.

Про належність йому частки квартири він дізнався нещодавно, оскільки заяву про передачу в приватну власність квартири 23.12.2003 подавали його батьки, які є відповідачами по справі. Своєї згоди на приватизацію квартири він не давав і його ніхто не питав. Він був включений до рішення про приватизацію та у свідоцтво про право власності на житло лише як особа, яка зареєстрована в квартирі.

Вважає, що заяву про приватизацію квартири подано всупереч п. 5 Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05.08.1994 № 72).

На момент приватизації вказаної квартири він не проживав у ній, спільне господарство зі своїми батьками не вів, так як з 2002 року проживав зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що його право на приватизацію пов`язано лише з фактом реєстрації в квартирі, а не з фактом проживання у квартирі.

Просив визнати неправомірним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» № 216 від 10.02.2004 в частині оформлення права приватної (спільної) власності з безоплатною передачею у власність громадян квартири АДРЕСА_1 ; передачі у приватну спільну власність ОСОБА_3 , який прописаний та проживає в цій квартирі з 1987 року, склад сім`ї 4 особи, в т. ч. мати, 2 сина (п. 1. 81 рішення); визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 216 від 10.02.2004, зареєстроване 15.03.2004 КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №610 за реєстр. 37/53395.

Рішення суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2020 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду від 02 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1500 грн витрат на правничу допомогу. В стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

05 січня 2022 року позивач третя особа ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду першої інстанції змінити та постановити нове про задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

03 лютого 2022 року надійшла апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 адвоката Федчук С.М. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року, у якій апелянт просить скасувати судове рішення та ухвалити нове про задоволення вимог позивача.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апелянт ОСОБА_1 вважає додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року несправедливим та незаконним.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції підійшов формально до вирішення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу і не взяв до уваги, що сторона оплатила витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн, про що надана квитанція.

Доводи апеляційної скарги, поданої адвокатом Федчук С.М. зводяться до того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт передачі виконавчим комітетом Вінницької міської ради квартири у власність з порушенням вимог законодавства про приватизацію - за відсутності волевиявлення ОСОБА_2 , саме з цих підстав вважає рішення виконавчого комітету незаконним, та таким, що порушує права та інтереси позивача.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиви на апеляційні скарги від сторін не надійшли, проте їх відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 24 січня 2022 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника позивача адвоката Федчук С.М., а ухвалою від 21 лютого 2022 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Федчук С.М., а також відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Клопотання представника позивача - адвоката Федчук С.М. про відкладення розгляду справи в зв`язку з її перебуванням за межами міста і участю апелянта - позивача у справі ОСОБА_2 у військових діях в складі Збройних Сил України до задоволення не підлягає.

Так, розгляд справи вже відкладався на досить значний строк за аналогічним клопотанням представника позивача. При цьому до клопотання не додано будь-яких доказів ні її перебування з поважних причин за межами міста Вінниці, ні перебування позивача в складі Збройних Сил України. При цьому останній отримав судову повістку про виклик до суду ще 09.03.2022 року і будь-яких заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин і доказів на підтвердження їх існування суду не надав. Позаяк перебування сторони в складі Збройних Сил України, переведених на воєнний стан є підставою для зупинення провадження у справі, а не відкладення її розгляду, проте зазначена обставина не підтверджена будь-якими доказами, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи.

Так само не підлягає до задоволення клопотання представника позивача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи підпису у заяві від 23.12.2003 року, адресованій Виконкому Вінницької міської ради, так як відповідне клопотання не було заявлене в суді першої інстанції, а посилання представника позивача на неможливість його заявлення в зв`язку з прийняттям відповідного доказу після закриття підготовчого судового засідання спростовуються матеріалами справи - копію відповідної заяви було додано до позовної заяви самим позивачем, і він не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення експертизи під час провадження в справі в суді першої інстанції.

Представник відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради Никонюк О.В. проти вимог апеляційної скарги представника позивача заперечував, а питання про задоволення апеляційної скарги третьої особи відносить на розсуд суду. Вважає рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог законним і обґрунтованим.

Представник третьої особи - адвокат Шикунова А.О. проти вимог апеляційної скарги представника позивача заперечувала, підтримала апеляційну скаргу свого довірителя на тій підставі, що розмір гонорару було встановлено сторонами договору і також підтверджується матеріалами справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом встановлено, що 23.12.2003, як уповноважений власник, відповідач ОСОБА_3 подав заяву до виконкому Вінницької міської ради про оформлення передачі в безоплатну приватну спільну часткову власність у рівному співвідношенні квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку він займає разом із членами сім`ї.

На момент подання вказаної заяви у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстрованими - дружина ОСОБА_5 , та сини ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою ЖЕК №20 від 23.12.2003 (т. 1 а.с. 96).

Вказану заяву підписали відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 4).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.02.2004 Вінницькою міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №216 від 10.02.2004 співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 по ј частці кожний. Право власності кожного з них на квартиру зареєстровано в КП «ВМБТІ», записано в реєстрову книгу №610, реєстр №37/53395 (т. 1 а.с. 3, 132-136).

Згідно довідки № 999, виданої 20.09.2019 квартальним комітетом «Пирогово» ОСОБА_2 з 2002 року по 2011 рік проживав за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 6).

Згідно із довідками від 05.02.2019 №179 та від 06.04.2019 №361, виданих квартальним комітетом «Пирогово» ОСОБА_2 з 2004 року по даний час проживає за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 206-207).

Відповідно до довідок №6253 від 22.10.2019 та №2534 від 01.07.2020, виданих ТОВ «ЖЕО», в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_2 (онука), ОСОБА_2 (онука), ОСОБА_6 (онука) (т. 1 а.с. 5, 186).

Вказане також підтверджується копією особового рахунку № НОМЕР_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 185).

Відповідно до акту № 76 від 03.02.2021, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , а ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає за місцем реєстрації з 1996 року після одруження (т. 1 а.с. 152).

Згідно акту № 411 від 16.06.2020 про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в жилому приміщенні, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 не проживають з 2005 по 2019 (т. 1 а.с. 187).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.09.2020 встановлено, що на ј частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 накладено арешт, обтяжувач: Центральний ВДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області (т. 1 а.с. 24).

Постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Макушинським Ю.І. на підставі виконавчого листа №127/18076/16-ц від 15.01.2019, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 000 дол. США, що еквівалентно 1 116 000 грн. заборгованість за договором позики; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 22 500 дол. США штрафу, що еквівалентно 558000 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати па оплату судового збору в розмірі 7084 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7380 грн., передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості на ј частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 118640,20 грн., що також підтверджується актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 17.09.2020 (т. 1 а.с. 72-76).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.03.2021 визнано електронні торги від 26 серпня 2020 року, які були оформленні протоколом за №501890 від 14 вересня 2020 року, по результатам яких ОСОБА_1 було визнано переможцем в придбанні ј частки двокімнатної квартири, загальною площею 46,1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 - недійсними. Визнано протокол за №501890 «Проведення електронних торгів» від 14 вересня 2020 року - недійсним.

Із оглянутих судом першої інстанції матеріалів особових справ власника зброї ОСОБА_2 , наданих Сектором контролю за обігом зброї Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, з яких встановлено, що ОСОБА_2 реєстрацію зброї здійснював за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, ОСОБА_2 під час звернення до органів поліції з метою продовження дозвільних документів на право носіння та зберігання зброї, вказував адресу: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем належними доказами, що внаслідок порушення норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зокрема приватизації квартири, були порушені його житлові права.

Позиція апеляційного суду, мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про залишення їх без задоволення.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 просив визнати неправомірним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» №216 від 10.02.2004 в частині оформлення права приватної (спільної) власності з безоплатною передачею у власність громадян квартири АДРЕСА_1 ; передачі у приватну спільну власність ОСОБА_3 , який прописаний та проживає в цій квартирі з 1987 року, склад сім`ї 4 особи, в т. ч. мати, 2 сина (п. 1.81.рішення); визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №216 від 10.02.2004, зареєстроване 15.03.2004 КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №610 за реєстром № 37/53395.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не надав суду належних доказів порушення відповідачем Виконавчим комітетом Вінницької міської ради положень Закону України Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарстві від 15 вересня 1992 року № 56.

При цьому суд першої інстанції вірно не взяв до уваги надані позивачем довідки та акти сусідів, пояснення відповідачів та допитаного в якості свідка відповідача ОСОБА_3 , інші надані позивачем докази про те, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований, але фактично не проживав в цій квартирі на момент приватизації, оскільки згідно з матеріалами справи позивач ОСОБА_2 на час приватизації квартири в установленому законом порядку не визнавався таким, що втратив право користування квартирою, і за ним зберігалося право на спірну квартиру, а приватизація квартири відповідала волі ОСОБА_2 і доказів протилежного суду не надано.

Більше того, якраз проведення приватизації житла за таких умов без врахування права ОСОБА_2 і була б порушенням його прав, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦПК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Макушинським Ю.І. на підставі виконавчого листа №127/18076/16-ц від 15.01.2019, стягувачу ОСОБА_1 передано в рахунок погашення заборгованості ј частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 118640,20 грн, а відтак є очевидним, що позивач звертаючись до суду із зазначеними позовними вимогами «вживав право на зло», з метою унеможливлення звернення стягнення на частку квартири, що зумовлює настання негативних наслідків для іншій особі - ОСОБА_1 .

По своїй суті ініціювання спору про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» №216 від 10.02.2004 в частині не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим і не повинен використовуватись учасниками цивільного обороту (позивачем) для уникнення чи унеможливлення виконання судового рішення, судове рішення стосується прав та/або інтересів особи на користь якої постановлено таке судове рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі N 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі N 646/3972/16-ц (провадження N 61-28761св18) зазначено, що, укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності фізичної особи на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. […] Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 12 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі N 317/3272/16-ц (провадження N 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) виклала висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі N 495/2521/16-ц (провадження N 61-6910св20) зазначено, що "під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що дії позивача, пов`язані з подачею позову, спрямовані не на реальний захист його прав та інтересів, а на уникнення від сплати боргу за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення, ухвалене судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 цього Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті Закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно з положеннями частин першої-другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання, на її думку, вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Крім того, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі 904/4507/18).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Саме такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та №922/2685/19 .

У розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

Саме така правова позиція викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

У матеріалах справи (а.с.51-56 т.2) міститься заперечення сторони позивача щодо заяви про стягнення витрат на оплату правничої допомоги .

Вказане заперечення обґрунтоване тим, що сума витрат понесених стороною на правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн не є співмірною до обсягу наданих останнім послуг.

Крім того, вказана заява про стягнення витрат на оплату правничої допомоги на думку представника позивача подана з порушенням вимог статті 178 ЦПК України, зокрема, щодо подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат.

У постановах від 24.01.2019 (справа № 910/15944/17), від 19.02.2019 року (справа № 917/1071/18) Верховний Суд зазначив «якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу».

Колегія суддів вважає, що сума коштів за надання правової допомоги, що виразилась у вивченні та аналізі документів наданих замовником по справі, наданні правової допомоги замовникові в період з грудня 2020 по грудень 2021 року, підготовці запитів про витребування письмових доказів, клопотань до суду, забезпеченні представництва ОСОБА_1 у судових засіданнях Вінницького міського суду не можна вважати завищеною.

Як вбачається із матеріалів справи, адвокатом Шикуновою А.О. суду першої інстанції подано 2 клопотання (а.с. 188 т. 1, а.с. 5 т. 2) про витребування доказів, одне клопотання про приєднання письмових доказів (а.с. 202 т. 1). Згідно журналу судових засідань Вінницького міського суду адвокат Шикунова А.О. приймала участь судових засіданнях 19.01.2021 (з 10 год 14 хв по 10 год 19 хв), 16.02.2021 (з 10 год 09 хв по 10 год 7 хв), 06.07.2021 (з 10 год 17 хв по 11 год 45 хв), 25.08.2021 (з 10 год 45 хв по 10 год 49 хв), 29.09.2021 (з 16 год 17 по 17 год 08 хв), 02.11.2021 (з 15 год 13 хв по 15 год 28 хв) та 02.12.2021 (з 10 год 11 хв по 11 год 41 хв). Загалом тривалість семи судових засідань, в яких вона взяла участь, становила приблизно 160 хв.

Отже, з урахуванням наведених норм права, конкретних обставин справи, обґрунтованості та реальності витрат понесених стороною на правничу допомогу адвоката, розумності їхнього розміру, заперечень представника позивача, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правової допомоги, складністю справи та виконаними адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, і значенням справи для третьої особи ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Шикунова А.О., апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність зменшення судом першої інстанції розміру витрат третьої особи на професійну правничу допомогу.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає додаткове рішення в цій частині необґрунтованим.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Федчук Світлани Миколаївни залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 задовольнити.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року змінити в частині розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають до стягнення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді В.В. Сопрун

М.В. Матківська