Справа № 442/7038/20 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/2452/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2021 року в складі судді Грицай М.М. в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 стягнення заборгованості, -

встановив:

У листопаді 2020 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву б/н від 28.08.2015.

Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Зобов`язання за договором відповідачка належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 23 вересня 2020 року виникла заборгованість в сумі 37 499,24 грн., з яких: 31 559,46 грн. заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 20,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 31539,46 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 00 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками; 5939,78 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 00 грн 00 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 00 грн 00 коп. нарахована пеня; 00 грн 00 коп. нараховано комісії.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідачки 37 499 грн. 24 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської орбласті від 03 червня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «Приватбанк» 31559,46 грн. заборгованості за тілом кредита за кредитним договором №б/н від 28.08.2015.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «Приватбанк» сплачений судовий збір в сумі 2102 грн.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, оскільки судом неповно з`ясовно обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В обгрунтування вимог покликається на те, що позивач навмисно перевидавав картки і збільшував кредитний ліміт замість ініціювати заходи досудового врегулювання спору для повернення кредитних коштів або ж звернутися до суду у відповідності до чинного законодавства. Проте, Банк продовжував нараховувати пеню, відсотки і проводити самостійне автоматичне списання коштів з кредитної картки для погашення існуючої кредитної заборгованості без її письмового доручення. Судом проігноровано той факт, що заборгованість за відсотками та пенею перераховано банком у тіло кредиту.

Як вбачається з виписки по рахунку, відповідачка фактично використувавала кредитні кошти у межах визначеного банком ліміту, а сума понад встановлений кредитний ліміт сформована банком за рахунок автоматичного списання коштів на погашення процентів за користування відповідачкою кредитними коштами і використання кредитного ліміту, пені, процентів за прострочення виконання грошового зобовязання. Вважає дії банку з цього приводу неправомірними. Наданий Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» не свідчить про обізнаність відповідачки, що саме такі Умови та Правила, які не підпиисані відповідачкою, передбачали можливість списання Банком кредитних коштів в рахунок погашення кредиту.

Суд не знайшов підстав для неприйняття розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, мотивуючи тим, що такий підтверджується та узгоджується в тому числі, випискою по рахунку, яка є первинним документом і належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, в той же час не з`ясував, у який спосіб ліміт встановлений на картковому рахунку (що і є тілом кредиту) у розмірі 16500 грн зріс і утворив прострочене тіло кредиту у розмірі 31 559 грн. 46 коп. Вважає, що розрахунок заборгованості, який не скріплено печаткою банку і підписом посадової особи, не може вважатись належним і допустимим доказом у розумінні ст. 77, 78, 95 ЦПК України та не свідчить про існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості. З відсутності належних виписок Банку, визначити розмір заборгованості неможливо підтвердити, а відтак стягнути.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду яльвівської області від 03 червняі 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У поясненнях, поданих на спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що апелянтка визнала факт користування платіжними картакм, а також отримання кредитних коштів з власної ініціативи. Активація картки та її використання свідчить про укладщення сторонами кредитного договору на визначених ним Умовах про надання та обслуговування платіжних карток. Апелянтка не навела жодних правових післав існування у неї права на користування коштами банку без сплати відсотків. Неспростування відповідачем презумпції правомірності договору підтверджує, що всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріалами справи підтверджено, що при відсутності розуміння Умов та Правил надання банківських послуг, відповідачка не монла б користуватись кредитною карткою в межах ліміту кредитних коштів, які були встановлені та в подальшому збільшені, за якою вона вчиняла банківські операції на погашення відсотків, проводила платежі та погашала такі. За таких обставин, відповідачка знала, розуміла укладений договір, тарифи банку та прийняла їх.

Окрім того, як вбачається з виписки по рахункам, 01.06.2016 відповідачка скористалася послугою «Миттєва розстрочка», після чого були оформлені переноси заборгованості з карти універсальної за допомогою сервісу. Тому твердження відповідачки, що її заборгованість за кредитною картою була погашена в повному об`ємі є помилковим, адже заборгованість було переведено на сервіс «Миттєва розстрочка», внаслідок чого відбувалось щомісячне стягнення грошових коштів.

Трактування апелянтки поняття простроченого тіла кредиту, суперечить матеріалам справи та підтверджує небажання відповідачки повертати кредитні кошти.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив із того, що у заяві позичальника від 28.08.2015 не зазначена базова процентна ставка, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Враховуючи те, що процентна ставка у анкеті-заяві сторонами кредитного договору не погоджена, 5939,78 грн відсотків зарахованих у тіло кредиту стягненню не підлягають. Разом з тим, позивач не заперечувала отримання кредитних карт із встановленим кредитним лімітом, активно користуваласи коштами банку, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки заборгованість за тілом кредиту в розмірі 31 559 грн. 46. коп.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 28.08.2015 відповідачка ОСОБА_1 підписала анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У заяві зазначено про те, що відповідачка згодна з тим, що дана заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, основними умовами обслуговування та кредитування, становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та згідна з договором про надання банківських послуг до його укладення і згідна з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг згідна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , кредитній ліміт за договором від 28 серпня 2015 року становив 1 600 грн., 19.01.2016 кредитний ліміт збільшено до 5000,00 грн., 01.03.2016 - збільшено до 8000,00 грн., 08.07.2016 - збільшено до 12 000,00 грн., 12.07.2016 - збільшено до 13 600,00 грн., 17.10.2016 - зменшено до 0,00 грн., 21.10.2016 - збільшено до 13 600, 00 грн., 31.01.2017 - збільшено до 16 500,00 грн., 18.07.2018 - зменшено до 0, 00 грн.

На підставі договору б/н ОСОБА_1 надано кредитні картки: № НОМЕР_1 з датою відкриття 28.08.2015, терміном дії 09/18, № НОМЕР_2 з датою відкриття 03.12.2015 по 05/19, № НОМЕР_3 з датою відкриття 29.05.2019 по 04/23.

Згідно із наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, станом на 23 вересня 2020 року, становить 37 499,24 грн., і складається із: 31 559,46 грн. заборгованості за тілом кредиту, в т.ч., 20, 00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита, 31 539,46 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита, 5939,78 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua,як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Витяг з умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З огляду на наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками.

В свою чергу, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 31 559 грн. 46 коп.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з цим позовом, банк подав до суду підписану анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», витяг з тарифів банку, витяг з умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видачу відповідачу кредитної картки із зазначенням її номера та строку дії, виписку по картковому рахунку.

Як ствердив позивач, 01.06.2016 року ОСОБА_1 скористалась послугою «Миттєва розстрочка» у сумі 8277,11 грн. Крім того, згідно із даними, відображеними у виписці по рахунку, підтверджується, що відповідачка в рамках даного кредитного договору користувалась сервісом «Миттєва розстрочка» на суму 8277,11 грн.

«Миттєва розстрочка» - це послуга банку, яка надається держателям платіжних карток «Універсальна» та «Універсальна Gold». Кредит з використанням даного сервісу погашається шляхом встановлення клієнтом регулярного платежу з картки клієнта в розмірі щомісячного платежу за кредитом і проводиться банком на підставі договірного списання.

Сервіс «Миттєва розстрочка» не є окремим кредитним договором, а є тільки додатковою послугою для власників кредитних карт і підписання окремого кредитного договору не вимагається.

Тобто, скориставшись даною послугою, відповідачка обнулила свою заборгованість за використаний кредитний ліміт, а сам встановлений кредитний ліміт став доступний до використання відповідачем. Однак, скориставшись даною послугою, у відповідачки виникло зобов`язання в рамках сервісу «Миттєва розстрочка», зі здійсненням регулярних платежів для погашення перенесеної заборгованості.

Слід зазначити, що послуги, які пов`язані з платіжною карткою надаються при умові володіння особистою інформацією клієнта.

Послуга «Миттєва розстрочка» оформлюється дистанційно через систему Приват24. Вхід в систему Приват24 здійснюється під авторизацією відповідача. При даній процедурі відповідачка як клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват24. Після отримання доступу в Приват24 він вчиняє ряд операцій, включаючи оформлення угод на умовах «Миттєва Розстрочка». Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону відповідачки та іншої особистої інформації, яка відома лише клієнту банку.

Грошові кошти, як вбачається із виписки, знімались за допомогою банкомату, відповідно відповідачка використовувала платіжну карту з ПІН-кодом властивим даній картці, який відомий лише держателю карти.

Факт користування послугами «Миттєва розстрочка» не спростовано, як і не надано доказів погашення заборгованості.

Вбачається, що відповідачка систематично користувалась наданим банківським сервісом кредитними коштами, вносила платежі на погашення кредиту, дій щодо відкликання прийняття пропозиції банку не вчинила, що свідчить про її волевиявлення на виконання Умов та правил надання банківських послуг в частині використання сервісу Миттєва розстрочка. Факт користування послугами «Миттєва розстрочка» відповідачкою не спростовано, жодних звернень щодо вчинення операцій по кредитній картці без волевиявлення відповідачки до банку не надходило.

Оскільки під час списання чергового щомісячного платежу відповідачкою використано всю суму кредитного ліміту, а щомісячні платежі не вносилися, або не в повному обсязі, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту.

Згідно розрахунку заборгованості залишок після операцій станом на 23.09.2020 року по рахунку відповідача становить 31 559 грн. 46 коп., що свідчить про наявність непогашеної заборгованості.

Відповідачка в апеляційній скарзі посилається на те, що позовні вимоги позивача містять суперечності із долученими доказами на їх підтвердження щодо розміру заборгованості за тілом кредиту. Разом з тим, вказаним обставинам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та задовольнив позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково, не прийнявши до уваги наданий відповідачем розрахунок.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, строк дії картки, на яку було встановлено кредитний ліміт не закінчився, відповідачкою прийнято умови Банку щодо надання послуги «Миттєва розстрочка», про що свідчить фактичне виконання умов підключення даної послуги, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення усіх коштів з відповідача, які фактично ним були отримані та не повернуті Банку, окрім нарахованих відсотків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд також враховує, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним, дії банку щодо виконання договору не оскаржені, власного розрахунку заборгованості не надано, клопотань про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості та тілом кредиту і її розміру.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідачка ОСОБА_1 не оскаржувала рішення суду першої інстанції в його мотивувальній частині, а саме висновки суду про право позичальника на стягнення тіла кредиту, як фактично отриманої суми кредитних коштів, таким чином, обставини укладення кредитного договору і фактичного отримання кредитних коштів ним не спростовані.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє інші доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про не доведеність пред`явлених позовних вимог.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2022 року

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк