ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/267/22 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2022 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Бершадська Г. В., Костів О. З.,

секретар с/з - Іванюта О.М.

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу № 607/15232/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.11.2021 року, ухвалене суддею Герчаківською О.Я., за позовом АТ «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2021 року АТ «Креді Агріколь Банк» звернулось до суду із вказаним позовом та просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 1/3817638 від 22.03.2021 року, розраховану станом на 19.08.2021 року, на загальну суму 193 035,95 гривень.

Позовна заява мотивована тим, що 22 березня 2021 року між сторонами укладено кредитний договір № 1/3817638, за умовами якого відповідачу надано кредит на споживчі потреби в сумі 165500 гривень, строком з 22.03.2021 року до 21.03.2027 року, зі сплатою 10 % річних та комісійної винагороди в розмірі 2,50 % на місяць від суми кредиту (п. п. 1.3.1, 1.3.2 кредитного договору).

Умови надання та погашення кредиту визначені договором та Правилами надання споживчого кредиту в АТ «Креді Агріколь Банк», які є невід`ємною частиною договору та розміщені на офіційному сайті банку.

Позивачем виконано забов`язання за договором в повному обсязі та перераховано відповідачу 165500 грн. кредитних коштів.

Однак, ОСОБА_1 умови договору не виконував, кредитні кошти, відсотки та комісію у встановлені строки не сплачував, внаслідок чого станом на 19.08.2021 року має заборгованість в розмірі 193035,95 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом - 165500 гривень, заборгованість за відсотками - 6848,45 гривень, заборгованість за комісією - 20687,50 гривень.

Позивач вказав, що АТ «Креді Агріколь Банк» вживало заходи досудового врегулювання спору, зокрема 27.05.2021 року та 02.07.2021 року надсилало відповідачу вимоги про погашення заборгованості, проте заборгованість погашена не була, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23.11.2021 року позов АТ «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/3817638 від 22.03.2021 року - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором № 1/3817638 від 22.03.2021 року в розмірі 172348, 45 гривень. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» 2585,23 гривні сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі АТ «Креді Агріколь Банк» просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23.11.2021 року в частині відмови у стягненні комісії в розмірі 20687,50 гривень та судового збору в сумі 310,31 гривень, постановивши нове судове рішення, яким задовольнити вимоги банку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Заявник апеляційної скарги зазначив, що Закон України «Про споживче кредитування» відносить комісію до загальних витрат на кредитування та передбачає, що орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача включає в тому числі комісію.

Таким чином, положення п. 1.3.2. кредитного договору, яким сторони визначили обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, відповідає нормам спеціального закону, а саме Закону України «Про споживче кредитування».

Також, відповідно до ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Крім того, Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблені відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про Національний банк України», «Про споживче кредитування», та встановлюють порядок і методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

АТ «Креді Агріколь Банк» зазначив, що відповідачем згідно ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування" в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, до підписання кредитного договору було підписано додаток № 1 до паспорту споживчого кредиту, який передбачає сплату до 22 числа кожного місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, загальну щомісячну суму до сплати - 7203,53 грн., що включає кредит, відсотки і щомісячну комісію у розмірі 4137,50 грн.

Згідно пункту 2.3 кредитного договору встановлено, що підписанням договору позичальник ОСОБА_1 підтверджує, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену Законом України «Про споживче кредитування», та/або іншими нормативно-правовими актами, що регулюють це питання.

Позивач вказав, що згідно п. 1.3.2. кредитного договору № 1/3817638 від 22.03.2021 року сторони визначили обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на час виникнення правовідносин.

Банк зазначив, що згідно договору плата комісії передбачається за ті послуги, які не надаються позичальнику безоплатно, незалежно від волевиявлення клієнта та із необмеженою періодичністю, а сторони кредитного договору, скориставшись свободою договору, визначили умови, в тому числі щодо комісії, які підлягають застосуванню та обов`язковому виконанню.

Отже, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за комісією. Судом першої інстанції не враховано того, що на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюється презумпція правомірності правочину та на момент укладення кредитного договору на правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, поширювався Закон України «Про споживче кредитування», який на відміну від Закону України «Про захист прав споживачів» не містить норми про заборону комісії.

АТ «Креді Агріколь Банк» зазначило, що правова позиція щодо сплати щомісячної комісійної винагороди наведена у постановах КЦС ВС від 26.12.2019 року у справі № 467/555/19, від 13.05.2021 року у справі № 461/1763/20.

Також, АТ «Креді Агріколь Банк» зазначило про те, що висновки суду першої інстанції про нікчемність умови договору щодо комісії є помилковими, оскільки відповідач не звертався з позовною заявою про визнання умови договору недійсною.

Згідно ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги АТ «Креді Агріколь Банк» є доведеними в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка складається із суми заборгованості за тілом кредиту 165500 гривень та заборгованості за відсотками - 6848,45 гривень.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією в сумі 20687,50 гривень до задоволення не підлягає, оскільки умова договору про сплату комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, яка визначена п. 1.3.2 кредитного договору, згідно закону повинна надаватися безплатно.

З таким висновком суду першої інстанції слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 березня 2021 року між сторонами було укладено кредитний договір № 1/3817638, за умовами якого відповідачу було надано кредит на споживчі потреби в сумі 165500 гривень строком на 72 місяці з 22.03.2021 року до 21.03.2027 року. Позичальник сплачує платежі для погашення заборгованості за цим договором щомісячно в число місяця, визначене графіком платежів за кредитом (додаток №1 до договору, що є його невід`ємною частиною).

Відповідно пунктів 1.2.-1.3 кредитного договору, кредит надається позичальнику на споживчі потреби. За користування кредитом позичальник сплачує щомісячно процентну винагороду за користування кредитом у розмірі 10% річних та комісійну винагороду в розмірі 2,50% в місяць від суми кредиту, зазначеної у п.1.1. договору.

Така ж інформація була доведена відповідачу у паспорті споживчого кредиту.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором № 1/3817638 від 22 березня 2021 року станом на 19.08.2021 року заборгованість ОСОБА_1 становить 193 035,95 грн., з яких 165 500,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 6 848,45 грн - сума заборгованості за відсотками; 20 687,50 грн - комісія; 0,00 грн - пеня за прострочення сплати за тілом кредиту, процентної та комісійної винагороди.

Із меморіального ордеру № 35853954-1 від 22 березня 2021 року вбачається, що АТ «Креді Агріколь Банк» надало ОСОБА_1 165 500 грн. кредиту згідно кредитного договору. Вказане також підтверджується випискою з рахунку.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини 1 статті 11 ЗУ «Про споживче кредитування», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 20 687,50 гривень, АТ «Креді Агріколь Банк» посилається на п. 1.3.2. кредитного договору № 1/3817638 від 22 березня 2021 року, яким передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,50 % у місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. договору.

Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів за кредитом та за процентами, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що п. 1.3.2. договору фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», який є чинним на час виникнення спірних правовідносин.

При цьому, надання інших послуг за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 7 додатку № 1 до комплексного договору від 22.03.2021 року, а саме у Графіку щомісячних платежів (а. с. 10-12).

За змістом ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Враховуючи наведене, у задоволенні позову в частині стягнення комісії суд відмовив, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за такі супутні послуги банку, які за законом повинні надаватися йому безоплатно. При цьому, суд першої інстанції зазначив у мотивувальній частині рішення, що пункт 1.3.2. договору № 1/3817638 від 22 березня 2021 року містить дисбаланс обов`язків на шкоду позичальника, суперечить вимогам ЗУ "Про споживче кредитування", тому є нікчемним.

Схожі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.

Доводи банку, про те, що сплата комісії передбачається за ті послуги, які не надаються позичальнику безоплатно відповідно до ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування», та надаються незалежно від волевиявлення клієнта, і з необмеженою періодичністю, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки доказів на підтвердження надання таких послуг і їх періодичності позивачем суду надано не було, а в даному випадку банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно.

Крім того, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь - якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 2016 ЦК України).

Указаний висновок, висвітлений у постанові Верховного Суду від 07.07.2021 року № справи 703/1518/18 та спростовує доводи апеляційної скарги щодо відсутності у справі відповідних зустрічних вимог ОСОБА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі № 467/555/19, від 13.05.2021 року у справі № 461/1763/20, є безпідставними з огляду на таке.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 13.05.2021 року у справі № 461/1763/20 судом встановлено, що до плати за обслуговування кредитної заборгованості включено інші послуги банку, які не підпадають під положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо безоплатності надання, а належать до загальних обґрунтованих витрат за споживчим кредитом відповідно до частини другої статті 8 вказаного Закону.

Натомість, у справі, що є предметом перегляду, встановлено нікчемність умов кредитного договору щодо включення плати за послуги (зокрема, за надання інформації по кредиту), які відповідно до статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» повинні надаватися безоплатно, що є підставою для визнання цих умов недійсними.

Отже, у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 року у справі № 461/1763/20, на яку посилається заявник в апеляційній скарзі, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини, тобто правовідносини не є подібними.

Умови пункту 1.10 кредитного договору про здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості у справі № 467/555/19 (постанова Верховного Суду від 26.12.2019 року) та пункт 1.3.2. кредитного договору у даній справі, яким визначено обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, також не є тотожними. Отже, обставини у справі, на яку посилається АТ «Креді Агріколь Банк», та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог АТ «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/3817638 від 22.03.2021 року в розмірі 172348,45 гривень, не оскаржується, апеляційний суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, колегія суддів вважає, що судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на сторону, яка їх фактично понесла.

На підставі наведеного, керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» - залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.11.2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 5.04.2022 року.

Головуючий

Судді