Справа № 344/3907/20
Провадження № 22-ц/4808/177/22
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2021 року під головуванням судді Бородовського С.О. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до обвинувального акту 02.11.2016 біля 18:30 години в м. Івано-Франківськ відповідач керував автомобілем ВАЗ з державним номерним знаком НОМЕР_1 по вул. Набережна імені В.Стефаника здійснив наїзд на позивачку, яка переходила нерегульований пішохідний перехід, позначений відповідним дорожнім знаком та дорожньою розміткою, яка мала перевагу в русі. В результаті ДТП відповідач заподіяв позивачці тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя в момент спричинення. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26.02.2020 закрито кримінальне провадження щодо відповідача за ч. 1 ст. 286 КК України. В ухвалі вказано, що відповідач визнав вину у вчиненні дій, що вказані в обвинувальному акті, частково відшкодував потерпілій 5 000 грн. Однак позивачка просила стягнути з відповідача 118 890,17 грн майнової шкоди та 295 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 43 956,63 грн майнової шкоди, 50 000 грн моральної шкоди, 4 000 грн витрат на надання професійної правничої допомоги. В іншій частині позову відмовлено.

Представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, щорішення підлягає частковому скасуванню, оскільки: суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вважає, що призначення судом першої інстанції відшкодування витрат пов`язаних з лікуванням хронічних хвороб, що були у позивачки і не пов`язаних з ДТП, є помилкою. Перелік тілесних ушкоджень після ДТП є незначний і вичерпним. Дані твердження повністю співпадають з об`єктивно встановленими обставинами справи, однак прийняте судом рішення є протилежним. Позивачкою не надано чіткого розрахунку витрачених коштів по чеках за призначенням лікаря засобів для лікування травм від ДТП. Позивачем подано узагальнений перелік чеків для купівлі ліків після ДТП, які стосуються, в тому числі і лікують хронічні захворювання. Апелянт вважає, що такий розрахунок за чеками є узагальненим, зроблений позивачем для збільшення суми стягнення. Апелянт вважає, що суду необхідно було відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги і вимагати від позивача систематизованого розрахунку витрат на ліки призначених для лікування травм пов`язаних з ДТП.

Так само підлягає сумніву призначення суми у 25 000 грн на відшкодування на майбутню хірургічну операцію, яку необхідно провести для відновлення хрестоподібної зв`язки. Однак позивач не зробила операцію протягом п`яти років і до цього часу. Апелянт вказує на те, що позивач рухається без сторонньої допомоги та на даний час працює. Тому в апелянта є сумніви, що саме ДТП стало причиною дегенеративних змін хрестової зв`язки, отже не підлягає до задоволення вимога позивача щодо прогнозованих витрат на операцію, яка може буде чи не буде, оскільки неможливо визначити вартість лікування і потребу в лікуванні наперед.

Апелянт вказує, на те, що відповідно до норми статті 1194 Цивільного кодексу України - особа, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, здійснює відшкодування шкоди потерпілому у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування шкоди, в розмірі різниці між виплаченою страховою компанією сумою страхового відшкодування та фактичним розміром заподіяної шкоди.

В цьому випадку цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ОСОБА_2 була застрахована в Страховій компанії ПрАТ «Українська Пожежно-страхова Компанія» Тисменицькому відділенні, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Полісу від 20.09.2016 зі строком дії до 25 вересня 2017 року включно. На виконання умов цього договору страхування ОСОБА_2 у встановлений строк повідомив страхову фірму про страховий випадок. Однак, після ДТП позивач не звернувся до страхової компанії ПрАТ «Українська Пожежно-страхова Компанія» Тисменицькому відділенні за отриманням відшкодування.

Зі змісту позовних вимог убачається, що між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, які регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та нормами Цивільного кодексу України.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції не в повній мірі визначився з її розміром відповідно до засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода, зазначена у рішенні, є надто велика, необґрунтована, значно завищеною та такою, що не відповідає ступеню фізичних та душевних страждань позивача. Відповідач звертав свою увагу суду на скрутне матеріальне становище.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, ухвалити нове рішення, яким вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 майнової шкоди відмовити повністю, в частині стягнення моральної шкоди зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 15 000 гривень, в інший частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

В оскаржуваному рішенні суд зазначав, що позивачка подала суду копії платіжних документів про придбання медичних засобів і препаратів, що можуть бути використані для лікування травм на суму 11 758,63 гривень. Однак апелянт вважає, що суд допустив помилки у встановленні обставин, щодо виду та розміру понесених нею витрат на ліки, на медичні процедури, тому із заявлених нею 13 100,28 грн задовольнив вимоги у меншому розмірі, а саме 11 758,63 грн.

Апелянт вказує, на те, що суд в своєму рішенні зазначив, що відповідно до довідки про доходи позивач не отримувала стипендію з серпня 2016 року, отже дії відповідача не вплинули на неотримання позивачем стипендії, оскільки позивачу не належало право на отримання стипендії. Також відповідач не перешкодив позивачу в отриманні стипендії, тому позивачем не доведено перед судом правових підстав для компенсації позивачу того, що позивачу не належало. При цьому позивачка не довела перед судом, що до вчинення ДТП вона звернулася про припинення академічної відпустки і не змогла її припинити саме через дії відповідача.

З такими твердження суду апелянт не згідний, оскільки вважає, що дії відповідача вплинули на те, що вона через спричинену їй діями відповідача шкоду здоров`ю, не змогла вийти із академічної відпустки у липні 2017 року.

Таким чином, дії відповідача напряму вплинули на те, що ОСОБА_1 вимушена була взяти другу академічну відпустку, що позбавило її можливості навчатися та отримувати стипендію, проте вказані обставини залишилися без уваги суду.

Суд першої інстанції, через порушення норм матеріального права, незаконно відмовив ОСОБА_1 у вимозі про стягнення з відповідача втраченого нею доходу.

Що стосується моральної шкоди, то у позовній заяві позивач повністю обґрунтувала моральну шкоду та її розмір. Позивачка, будучи допитаною у якості свідка зазначала, що підтримує все наведене нею у позовній заяві. Вважає, що судом невірно вказано про те, що неправдивими є пояснення позивача для обґрунтування моральної шкоди.

Апелянт вважає, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не у повній мірі взяв до уваги обсяг її фізичних страждань, не взяв до уваги її душевні та психічні страждання та їх тривалість.

Позивачка, для встановлення дійсного змісту відповідних обставин, подала до суду результати останньої експертизи та виписки з її амбулаторної картки, які містять всю інформацію щодо стану її здоров`я після ДТП та щодо всіх призначень лікарів для усунення негативних наслідків спричинених її здоров`ю у результаті ДТП.

Апелянт вважає, що понесені позивач витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у повному розмірі.

Відповідач та його представник жодним чином не довели своїх заперечень та не спростували позовні вимоги. Однак, судом першої інстанції безпідставно було взято до уваги пояснення представника відповідача для спростування аргументів позивача.

Тому суд першої інстанції, при розгляді справи, порушив принцип змагальності сторін, був не справедливим та упередженим.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині незадоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити повністю. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 118 890,78 грн та моральну шкоду в сумі 295 000,00 грн.

Представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , в якому зазначає, що вказане рішення Івано-Франківського міського суду підлягає до часткового скасування, оскільки: суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; судом грубо порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Із висновками скаржника не погоджується та вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 є необґрунтованою, не підлягає до задоволення, а обставини викладені в ній не відповідають дійсності.

Вважає, що розрахунок за чеками пов`язаний з лікуванням є узагальнений, зроблений позивачкою для збільшення суми стягнення. Тому суду слід було відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги і вимагати від позивачки систематизованого розрахунку витрат на ліки, які призначені для лікування пов`язаних з ДТП.

Твердження суду першої інстанції, що позивачка перебувала на момент ДТП в трудових відносинах з університетом з відривом від виробництва є правильним. Позивач самостійно поставила себе в умови в яких вона не належить до категорії безробітних і виплата доходу в вигляді стипендії припинено за її власним бажанням через подану нею заяву.

Вимога апелянта про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 295 000 грн є вкрай необґрунтованою, значно завищеною. Не відповідає ні одній із засад розумності, виваженості і справедливості. Розмір витрат, визначений судом першої інстанції на правову допомогу також, є обґрунтованим.

ОСОБА_1 , не згадує про те, що цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів відповідача ОСОБА_2 була застрахована в Страховій компанії ПрАТ«Українська Пожежно-страхова Компанія» Тисменицькому відділенні, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Полісу від 20.09.2016, зі строком дії до 25 вересня 2017 року включно. На виконання умов цього договору страхування ОСОБА_2 у встановлений строк повідомив страхову фірму про страховий випадок.

Після ДТП позивач не звернувся до страховика ОСОБА_2 . Страхової компанії ПрАТ «Українська Пожежно-страхова Компанія» Тисменицькому відділенні, за отриманням відшкодування.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 де вказує на те, що ОСОБА_2 необґрунтовано вважає, що вказані матеріальні витрати це витрати на лікування ніби то хронічних захворювань. Доводи апеляційної скарги представника відповідача не містять доказів, що у неї немає потреби в оперативному лікуванні, не спростовують даних, які містяться у висновках ЛКК про необхідність оперативного лікування.

Вважає, що суд не вправі відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювана шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Розмір моральної шкоди не може визначатися виходячи із так званого скрутного матеріального становища відповідача чи наявністю у нього аліментних зобов`язань чи опікою над батьками, які отримують пенсію.

Просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

ОСОБА_2 , та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія», в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 , її представник та представник ОСОБА_2 свої апеляційні скарги підтримали з мотивів, наведених у них.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 без задоволення та часткове задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 з таких підстав.

Згідно даних, які містяться у обвинувальному акті від 06.09.2018 убачається, що 02.11.2016 біля 18.30 год. у м. Івано-Франківську відповідач керував автомобілем ВАЗ з державним номерним знаком НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Набережна імені В.Стефаника здійснив наїзд на позивачку, яка переходила нерегульований пішохідний перехід, позначений відповідним дорожнім знаком та дорожньою розміткою, яка мала перевагу в русі. В результаті ДТП відповідач заподіяв позивачу тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя в момент спричинення.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26.02.2020 закрито кримінальне провадження щодо відповідача за ч. 1 ст. 286 КК України. В ухвалі вказано, що відповідач визнав вину у вчиненні дій, що вказані в обвинувальному акті, щиро покаявся, частково відшкодував потерпілій 5 000 грн.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 позивачку 01.11.2013 зараховано до аспірантури з відривом від виробництва і 13.07.2016 їй надано академічну відпустку за станом здоров?я. Згодом, 02.07.2018 позивача відраховано з аспірантури у зв?язку зі станом здоров?я.

Відповідно до виписного епікризу від 07.11.2016 позивача доставлено в медичний заклад після ДТП з тілесними ушкодженнями у виді струсу головного мозку, підшкірної гематоми потиличної ділянки, забою правого плечового, ліктьового, колінного суглобів, забою обох гомілок, гострого бактеріального кон?юктивіту, міопії обох очей середнього ступеню, хронічного правобічного тубоотиту, викривлення нової перегородки, хронічного вазомоторного реніту, кольпіт.

Відповідно до виписки з медичної картки позивача від 23.11.2016 у позивача діагностовано забій правового плечового суглобу, обох гомілок, розриву зв?язки правого колінного суглобу. Відповідно до виписки з медичної картки позивача від 16.03.2017 позивач отримувала лікування за відповідним діагнозом. Відповідно до виписки від 09.10.2018 позивач скаржилась на головний біль та загальну слабкість. Відповідно до виписки з медичної картки позивача від 17.11.2016 вказано діагноз позивача. Відповідно до виписки з медичної картки позивача від 23.11.2016 вказано діагноз позивача та скарги на біль в правому колінному суглобі. Відповідно до виписки з медичної картки позивача від 23.11.2016 вказано діагноз позивача та скарги на травму правого колінного суглоба, розрив передньої схрещеної зв`язки.

Суд першої інстанції вказував на те, що позивачем не доведено вини відповідача в наявних у позивачки хронічних захворювань, не доведено причинно-наслідкового зв?язку між тілесними ушкодженнями, завданими в результаті ДТП та хронічними запальними захворюваннями позивача, що були у неї наявні до часу вчинення ДТП.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому правовий наслідок за подання суду копій документів в якості, що виключає можливість визначення їх змісту правові наслідки покладаються на відповідну зацікавлену сторону.

Так само в позовній заяві позивачем та її представником не розміщено безпосереднього розрахунку шкоди, що завдана позивачу за лікування кожного виду відповідного захворювання. При цьому позивачу наперед було однозначно відомо можливість заперечення відповідачем обов?язку з відшкодування витрат на лікування хронічних захворювань позивача, що не пов?язані з заподіянням травм.

Натомість в позовній заяві розміщено узагальнений розрахунок за групами витрат позивача та включено до нього витрати позивача на лікування хронічних захворювань, що не пов?язані заподіянням відповідачем травм позивачу внаслідок ДТП. Однак вказаний розрахунок не є належним виконанням позивачем її обов?язку щодо доведення спірних обставин.

Так само позивачем не подано доказу того, що відповідні медичні препарати було вказано придбати саме її лікуючим лікарем, саме на лікування травм від відповідної ДТП.

Представник відповідача заперечував зв?язок між медичними препаратами, що придбані позивачем, та пред?явлений позов про відшкодування їх вартості відповідачем.

Представник відповідача надав пояснення про те, що медичні препарати, які придбані позивачем не призначені для лікування тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, а призначені для лікування хронічних захворювань позивача.

Позивачем було надано копії платіжних документів про придбання медичних засобів і препаратів, що можуть бути використані для лікування травм: №401225 від 04.11.2016 на суму 124,56 гривень; №400860 на суму 116,70 гривень; №63238 про придбання ношпи на суму 23 гривні; №63172 на суму 97 гривень; 401644 на суму 47 гривень; №15193 на суму 553,03 гривень; №6136 на суму 546,44 гривень; №192311 на суму 63,85 гривень; №62 на суму 214,31 гривень; №0019 на суму 77,12 гривень; №97427 на суму 69,25 гривень; №0004 на суму 28,77 гривень; №0112 на суму 28,78 гривень; №0061 на суму 132,2 гривень; №103693 на суму 164,32 гривень; №000006 на суму 292,3 гривень; №1341 на суму 200 гривень; №003896 на суму 3800 гривень; № на суму 1250 гривень; № на суму 400 гривень; за товарним чеком від 08.02.2017 на суму 420 гривень; за товарним чеком від 27.03.2017 на суму 690 гривень; за товарним чеком від 07.09.2017 на суму 775 гривень; за товарним чеком від 16.11.2017 на суму 775 гривень; за товарним чеком від 12.01.2018 на суму 870 гривень. Всього на суму 11758,63 гривень.

Вартість операції, яку необхідно провести для відновлення передньої хрестоподібної зв?язки становить 25000 грн. Відповідно до довідки від 22.10.2018 мінімальна вартість необхідної позивачу операції відновлення передньої хрестоподібної зв?язки становить 25 000 гривень.

Відповідно до товарного чеку від 15.12.2016 за телефон «Нокіа» сплачено 600 грн.

Відповідно до розрахунку позивача вартість зіпсованих внаслідок ДТП речей становить 6 598 грн.

В ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В ч. 1 ст. 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом також встановлено, що позивачу виплачували дохід у вигляді стипендії, яку припинили виплачувати не через ДТП, а задовго до ДТП через заяву позивачки про надання академічної відпустки за станом здоров?я. Отже умови зайнятості позивача та оплати виконання її трудової функції визначені законодавством та не відносять позивача до непрацевлаштованих або таких які шукають роботу. Тимчасова непрацездатність позивача за станом здоров?я мала місце за заявою позивачки, яку вона подала до навчального закладу з підстави надання лікарського висновку.

На час вчинення відповідачем ДТП позивач мала професійну зайнятість, яка полягала у перебуванні в аспірантурі з відривом від виробництва, а тому не належала до осіб, які шукають роботу. Разом з цим позивач не виконувала своїх професійних та трудових обов?язків в аспірантурі, оскільки за власним бажанням перебувала в академічній відпустці, яка, відповідно до наказу Міністерства освіти і науки № 191.153 від 06.06.96 надається саме за заявою аспіранта та на підставі документа медичної установи про тимчасову непрацездатність позивача. Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано документу про підставу її непрацездатності на час академічної відпустки, приховавши від суду відповідну інформацію.

Відповідно до довідки про доходи № 6272 позивачка не отримувала стипендію з серпня 2016 року. Дії відповідача не вплинули на неотримання позивачем стипендії.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки позивачка не отримувала стипендії, тому нею не доведено в суді правових підстав для компенсації позивачу того, що позивачу не належало. При цьому позивачкою не доведено, що до вчинення ДТП вона звернулась про припинення академічної відпустки і не змогла її припинити саме через дії відповідача.

В ч. 1 ст. 1195 ЦК України вказано, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Отже за змістом ч. 1 ст. 1195 ЦК України передбачено компенсацію особі, що має заробіток саме заробітку, втраченого ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

Судом встановлено, що задовго до ДТП право позивача на отримання стипендії припинилося саме за заявою позивача, а не з причин дій відповідача.

У свою чергу в ч. 2 ст. 1195 ЦК України вказано, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Однак позивач не належала до осіб, які в момент завдання шкоди не працювали.

Позивач перебувала в трудовому зв?язку з навчальним закладом з відривом від виробництва, але не здійснювала наукове дослідження та не виконувала план дослідження за наданою їй академічною відпусткою.

Так само в ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки позивач на час ДТП перебувала в трудовому зв?язку з навчальним закладом з відривом від виробництва, а тому не належить до осіб, які не працювали. Суд дійшов вірного висновку про те, що до спірних відносин не підлягає застосуванню ч. 2 ст. 1195 ЦК України.

З цих підстав є необґрунтованими доводи апелянта, що суд першої інстанції незаконно відмовив їй у вимозі про стягнення з відповідача втраченого нею доходу.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Суд першої інстанції зауважив про неправдивість пояснень позивачки та її представника для обґрунтування моральної шкоди про те, що позивачка могла померти від дій відповідача. Згідно висновку судово-медичної експертизи від 15.06.2017, який зазначено в ухвалі Івано-Франківського міського суду від 26.02.2020, тілесні ушкодження, заподіяні ОСОБА_3 не є небезпечними для життя в момент спричинення (а.с. 6-8 т.1).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в цій частині є невірними та спростовуються вищенаведеним.

Судом першої інстанції встановлено зміст відповідних обставин, з враховуванням результатів останньої експертизи та виписки з її амбулаторної картки, які містять всю інформацію щодо стану її здоров`я після ДТП та щодо всіх призначень лікарів для усунення негативних наслідків спричинених її здоров`ю у результаті ДТП.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зазначені витрати позивача від наслідків ДТП, що мало місце з вини відповідача, підлягає відшкодуванню відповідачем, а також те, що урахуванням порушення відповідачем прав позивача на особисту недоторканість та звичайного для позивача порядку її життєдіяльності дійсну моральну шкоду, яку завдано позивачу наїздом на неї, отриманням нею тілесних ушкоджень відповідного виду, витрачанням позивачем додаткових зусиль на усунення негативних наслідків таких дій відповідача моральну шкоду може бути компенсовано в сумі 50 000 гривень.

Оскільки судом було встановлено характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань ОСОБА_1 , ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, а тому доводи ОСОБА_1 , що суд при визначенні розміру моральної шкоди не у повній мірі взяв до уваги обсяг її фізичних страждань, не взяв до уваги її душевні та психічні страждання та їх тривалість є необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 , внаслідок чого потерпілій ОСОБА_1 завдано шкоди.

Судом встановлено, що на час настання ДТП цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована в ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується полісом №АК 0496880 (том. 1, а.с. 102). Відповідно до умов договору страхування ліміт відповідальності на одного потерпілого становить: за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000 грн, а шкода заподіяна ману 100 000 грн.

Зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, які регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та нормами Цивільного кодексу України.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19).

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі.

Тому суд апеляційної інстанції вважає, що обов`язок щодо виплатити ОСОБА_1 страхового відшкодування покладено на ПрАТ «Українська Пожежно-страхова Компанія» у межах страхової суми.

Однак суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, на зазначене уваги не звернув.

Позивачем у цій справі не пред`являлося вимог до ПрАТ «Українська Пожежно-страхова Компанія» та такої не було залучено до участі у даній справі як відповідача.

Судом встановлено, що в процесі розгляду кримінального провадження, відповідачем було відшкодовано позивачу спричинену матеріальну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Українська Пожежно-страхова Компанія» то на це товариство у випадку встановленому законом покладено обов`язок виплатити ОСОБА_1 страхове відшкодування у межах страхової суми. Водночас, ОСОБА_2 повинен відшкодувати позивачці різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що завдана позивачу внаслідок ДТП, що мало місце з вини відповідача, матеріальна шкода підлягає відшкодуванню відповідачем.

Апеляційний суд враховує доводи ОСОБА_2 про те, що відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, здійснює відшкодування шкоди потерпілому у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування шкоди, в розмірі різниці між виплаченою страховою компанією сумою страхового відшкодування та фактичним розміром заподіяної шкоди та зазначає наступне.

Статтею 23 Закону №1961-ІV встановлено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до п. 24.1 ст. 24 Закону №1961-ІV у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

В силу ст. 26-1 Закону №1961-ІV страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Аналіз указаних правових норм та ст. 23 ЦК України дає підстави для висновку, що особа, якій завдано збитків ушкодженням здоров`я, має право на відшкодування понесених нею витрат на лікування та завданої їй моральної шкоди.

У разі завдання шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на лікування в межах страхової суми.

Потерпілому відшкодовується моральна шкода, завдана внаслідок ушкодження здоров`я. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 ЦК України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено, що сума витрат на лікування позивачки становить 36 758,63 грн., а тому відповідно до ст.26-1 Закону №1961-ІV ПрАТ «Українська Пожежно-страхова Компанія» мала б відшкодувати ОСОБА_1 1 839 грн моральної шкоди (36 758, 63*5%).

З врахуванням вищенаведеного апеляційний суд вважає, що моральну шкоду слід визначити у сумі з урахуванням ст. 26-1 Закону №1961-ІV ПрАТ «Українська Пожежно-страхова Компанія», оскільки страховик відшкодовує моральну шкоду, розмір якої є не більше ніж 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у вчиненні ДТП.

Тому з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає відшкодуванню моральна шкода в сумі, що дорівнює різниці між розміром завданої такої шкоди та розміром моральної шкоди, відшкодування якої покладено законом на ПрАТ «Українська Пожежно-страхова Компанія».

Апеляційний суд вважає, що розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 48 162грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 (50 000 -1 839), а решту моральної шкоди 1 839 грн відповідно до вимог статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мала б відшкодувати страхова компанія.

Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з розміром відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки судом розмір завданої шкоди визначено необґрунтовано, такий відповідає ступеню фізичних та душевних страждань позивача, з дотриманням вимог розумності і справедливості, характеру правопорушення, а судом апеляційної інстанції враховано обов`язок щодо виплати частини такої страховиком.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не врахував норми чинного законодавства та неправильно визначив розмір моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 , а тому рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі.

З огляду на викладене, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 48162грн моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування рішення з підстав наведених в ній.

Суд врахував доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , про те що між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, які регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та нормами Цивільного кодексу України, а визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції не в повній мірі визначився з її розміром. Судом врахував такі доводи та надав їм правову оцінку.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Велика Палата вказала, що із запровадженням з 15 грудня 2019 року змін до ЦПК законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Колегія суддів зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

В даному випадку апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу слід зменшити до 2050 грн.

Тому доводи ОСОБА_1 , що понесені нею витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у повному розмірі є невірними та спростовуються вищенаведеним.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Також підлягає зміні рішення в частині щодо часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, та в частині розподілу витрат на надання професійної правничої допомоги.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я відмовити.

Рішення щодо часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, та в частині розподілу витрат на надання професійної правничої допомоги змінити. Зменшити розмір моральної шкоди, яку стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень до 48 162 (сорока восьми тисяч ста шістдесяти двох) гривень та судових витрат за надання професійної правничої допомоги до 2 050 (двох тисяч п`ятдесят) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.Д. Фединяк