Справа № 308/9701/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Бочко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Субота Михайло Івановича, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 березня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Лемак О.В., за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним та розірвання договору дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що згідно договору дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на будинок від 02 вересня 2020 року позивач є власником Ѕ частини домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку - літ. А, площею 74,3 м.кв., дві літні кухні - літ. Б, Д, два гаража - літ В, Г, котельня - літ. В, вбиральня - літ. Е, свинарник - літ. Ж, навіс - літ. Ж1, сарай - літ. З, огорожа. Йому стало відомо про те, що в літній кухні проживають квартиранти. Дружина повідомила, що у 2015 році подарувала частину земельної ділянки під літньою кухнею своєму племіннику ОСОБА_1 , який і засилив туди квартирантів. Позивач вважає такі дії дружини протиправним по відношенню до нього, оскільки на його думку він мав давати згоду на розпорядження таким майном. Крім того, договір дарування земельної ділянки від 24.03.2015 є незаконним і з тих підстав, що земельна ділянка, яка була подарована є забудованою, що підтверджується збірним кадастровим планом земельної ділянки та висновком судового будівельно-технічного експертного дослідження від 17.09.2020 за № 0042/2020 виконаного судовим експертом Павлич О.В. Між ОСОБА_1 та позивачем постійно виникають сварки щодо користування ділянкою під його літньою кухню та сараєм.

Позивач посилаючись на ст. 120 ЗК України вважає, що має право припинити право власності на земельну ділянку відповідача в судовому порядку. Вказує, що право на земельну ділянку в набувача будинку, позивача по справі, виникло з моменту набуття права власності на будинок, тобто з часу державної реєстрації його права власності на будинок (02.09.2020 року) незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається.

Враховуючи вищенаведене просив суд припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0940 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2:24887400:13:011:0048.

Визнати право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0940 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2:24887400:13:011:0048.

Розподілити земельну ділянку площею 0,0940 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:011:0048, згідно варіанту розподілу вказаного у висновку судового будівельно-технічного експертного дослідження від 17.09.2020 за № 0042/2020 виконаного судовим експертом

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним та розірвання договору дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок .

У зустрічному позові ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним та розірвати договір дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 02.09.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Ужгородської нотаріальної контори Журкі О.Т., 02.09.2020 року, зареєстровано в реєстрі за №765

Зустрічний позов мотивовано тим, що вказаний договір слід розірвати з тих підстав, що продавець розпорядилася майном, яке їй не належить та розміщено на належній йому земельній ділянці, а саме, літня кухня літери Б та сарай літери З. Нотаріус, посвідчуючи вказаний договір, не з`ясував, що літня кухня під літерою Б та сарай під літерою Е розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером :13:011:0048 належить ОСОБА_1 . Зазначає, що в п. 3 оскаржуваного договору вказано, що нерухоме майно-житловий будинок, Ѕ якого відчужується Дарувальницею , розташований на земельній ділянці 0,1486 га кадастровий номер :13:011:0047. Вказаний пункт договору суперечить фактичним обставинам справи, оскільки на цій земельній ділянці не розташовані вищезгадані літня кухня та сарай.

Оскільки ОСОБА_3 , розпорядилась майном що їй не належить, то вказане є підставою для визнання недійсним та розірвання договору дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 02.09.2020, в силу вимог ч.1 ст.203 ЦК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 березня 2021 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0940 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:011:0048.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0940 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:011:0048.

Розподілено земельну ділянку площею 0,0940 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:011:0048 згідно варіанту розподілу вказаного у висновку судового будівельно-технічного експертного дослідження від 17.09.2020 за № 0042/2020 виконаного судовим експертом Павлич О. В.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 1261,50 з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Вказує, що у п. 3 оскаржуваного договору-дарування зазначено, що нерухоме майно - житловий будинок, 1/2 якого відчужується Дарувальницею , розташований на земельній ділянці 0,1486 га кадастровий номер :13:011:0047. Вказаний пункт договору суперечить фактичним обставинам справи, оскільки на цій земельній ділянці не розташовані вищезгадані літня кухня та сарай. Нотаріус, введений в оману, або навмисно, поза межами своєї компетенції засвідчив зазначений договір, зазначивши, що все це нерухоме майно розміщене на земельній ділянці з кадастровим номером :13:011:0047, а висновок судового експерта, яким проведено розподіл земельної ділянки Відповідача з кадастровим номером :13:011:0048 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є протиправним, оскільки експерт провів розподіл чужої земельної ділянки. При цьому жодних правовстановлюючих документів у відповідачів за зустрічним позовом на вказане майно немає. Відповідачі, перебуваючи у змові протиправно заволоділи нерухомим майном позивача. Однак судом не надано правової оцінки вказаному.

Договором від 24.03.2015 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,094 га, розташовану в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. А тому він у законний спосіб набув вказану земельну ділянку разом з самочинно збудованим майном на ній (літню кухню під літерою Б та сараю під літерою З) та відкрито - більше 5 років користувався нею та утримував її в належному стані.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно договору дарування домоволодіння та земельної ділянки ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,24 га. надану для ведення особистого підсобного господарства, що розташована в с. Минай, на території Холмківської сільської ради, Ужгородського району.

Згідно п. 3 вказаного Договору дарування, домоволодіння, яке є предметом цього договору, в цілому вказано у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно, складається: з житлового будинку - літ. «А», загальною площею 74,3 м.кв., з належними до нього будівлями та спорудами, а саме: дві літні кухні - під літ. «Б» і «Д», два гаража - під літ «В» і «Г», котельня - літ. «В», вбиральня - літ. «Е», свинарник - літ. «Ж», навіс - літ. Ж1, сарай - літ. З, огорожа.

Відповідно до договору дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 02 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т., зареєстрованого в реєстрі №765, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 222437454 від 02.09.2020 позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку - літ. А, загальною площею 74,3 кв.м., дві літні кухні - під літ. Б і Д, два гаража - під літ. В і Г, котельня - літ. В, вбиральня - літ. Е, свинарник - літ. Ж, навіс - літ. Ж1, сарай - літ. З, огорожі.

З наявного договору дарування земельної ділянки від 24.03.2015 року слідує, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0940 га, розташовану АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Так, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання, ст. 380 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У пункті 2 Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, (затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.07.2018р. № 158) зазначено, що терміни вживаються в таких значеннях:

індивідуальний (садибний) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, поверховість якої не має перевищувати чотирьох поверхів, призначена для постійного в ній проживання, що складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень, і прибудова до неї;

господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо, та прибудови до них;

господарські (присадибні) споруди - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій, до яких належать колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо, та прибудови до них;

Зазначені норми у сукупності стверджують ту обставину, що визначальним у набутті права на житло, являється індивідуальний житловий будинок, і саме такий реалізує житлові права особи. Тоді як господарські будівлі та споруди є допоміжними (нежитловими) приміщеннями, які мають похідний характер відносно житлового будинку та призначені для додаткової реалізації житлових прав особи у комплексі з самим будинком.

Як вбачається зі змісту Договору дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 02 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т. та зареєстрованого в реєстрі під № 765, ОСОБА_3 подарувала чоловіку ОСОБА_2 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Пунктом 5 цього договору зазначено, що 1/2 подарована частка складається з житлового будинку - літ. А, загальною площею 74,3 кв.м., дві літні кухні - під літ. Б і Д, два гаража - під літ. В і Г, котельня - літ. В, вбиральня - літ. Е, свинарник - літ. Ж, навіс - літ. Ж1, сарай - літ. З, огорожі під № 1-3. Житловий будинок, 1/2 частка якого відчужується розташований на земельній ділянці площею 0,1486 га, кадастровий номер земельної ділянки :13:011:0047, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зазначена 1/2 частка житлового будинку як спільна часткова власність зареєстрована 02.03.2020р. під № 248 за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить по 1/2 ідеальній частці у житловому будинку без здійснення реального поділу.

За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, іншу будівлю або споруду), право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним Кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Приписами ч. 1 ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Водночас, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом, ст. 378 ЦК України.

За Договором дарування земельної ділянки від 24.03.2015 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0940 га, розташовану: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :13:011:0048, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Зміст даного договору не містить даних стосовно того, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 господарські будівлі, а саме: Літню кухню під літ. «Б» та Сарай під літ. «З», які входять до складу житлового будинку та являються його невід`ємною частиною.

За матеріалами справи ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що набувши право власності на земельну ділянку площею 0,0940 га, яку було подаровано йому ОСОБА_3 , він набув у зв`язку із цим право власності на господарські будівлі: Літню кухню під літ. «Б» та Сарай під літ. «З». Однак такі твердження суперечать фактичним обставинам справи та вимогам норм матеріального права. Крім цього, такі господарські будівлі не виступали самостійними об`єктами права власності, що в силу вимог ст. 328 ЦК України не дає підстав для твердження, що ОСОБА_1 на підставі Договору дарування земельної ділянки від 24.03.2015 року набув право власності ще й на такі господарські будівлі.

Та позаяк частина таких господарських будівель як Літня кухня під літ. «Б» та Сарай під літ. «З», є невід`ємною складовою частиною житлового будинку, які знаходяться на земельній ділянці подарованій ОСОБА_1 , то в силу вимоги ст. 120 ЗК України така земельна ділянка переходить у власність ОСОБА_2 для здійснення користування такою за її цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Зазначене доводить той факт, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 припинено у силу прямих вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України внаслідок набуття ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Тож посилання ОСОБА_1 на ст. 140 ЗК України, яка носить загальний характер у даних правовідносинах не є необхідним, так-як діють правила спеціальної норми, а саме ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Разом з цим, ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ОСОБА_2 як власник 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в силу того, що ОСОБА_1 не визнає його право власності на земельну ділянку на якій знаходяться господарські будівлі, які перебувають у складі житлового будинку 1/2 частина якого належить йому на праві часткової власності, вправі у відповідності до статей 378, 392 ЦК України звернутись до суду з позовом про припинення права власності іншої особи та визнання права власності на таке.

ОСОБА_1 покликається на те, що ОСОБА_3 даруючи 1/2 частину свого житлового будинку ОСОБА_2 , який розміщений на земельній ділянці площею 0,1486 га за кадастровим номером :13:011:0047 ввела нотаріуса в оману, оскільки Літня кухня під літ. «Б» та Сарай під літ. «З» не знаходяться на такій земельній ділянці.

Зазначені твердження у своїй сукупності є такими, що направлені на те, щоб і надалі користуватись Літньою кухнею під літ. «Б» та Сараєм під літ. «З» не маючи на те правових підстав. Водночас даруючи 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, ОСОБА_3 діяла як законний власник таких. А та обставина, що частина Літньої кухні під літ. «Б» та Сарай під літ. «З» знаходяться на земельній ділянці площею 0,0940 га не являється свідченням того, що вона не вправі була розпорядитись своєю власністю, а тим паче, що такі господарські будівлі ОСОБА_1 не отримував у дарунок від ОСОБА_3 . Ба більше, з позовом про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку звернувся безпосередньо ОСОБА_2 як законний власний 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а не ОСОБА_3 Та оскільки право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 припинено у силу прямих вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України внаслідок набуття ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, то за цих обставин відсутні підстави стверджувати, що судовий експерт здійснив розподіл чужої земельної ділянки.

За вищенаведених мотивів також не підлягають взяттю до уваги доводи з приводу того, що Договір дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 02 вересня 2020 року необхідно визнати недійсним. Оскільки, ОСОБА_3 розпорядилась 1/2 частиною свого нерухомого майна, а не земельною ділянкою ОСОБА_1 , та твердження останнього про належність йому Літньої кухні під літ. «Б» та Сараю під літ. «З» є безпідставним.

Безпідставним є також ствердження ОСОБА_1 про те, що начебто Літня кухня під літ. «Б» та Сарай під літ. «З» є самочинно збудованими. Таке спростовується Договором дарування домоволодіння та земельної ділянки від 14.10.2005 року, який нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №2942 за змістом якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, серед яких спірні Літня кухня під літ. «Б» та Сарай під літ. «З». Зазначене спростовує таке твердження ОСОБА_1 про самочинний статус спірних господарських будівель, а протилежних доказів матеріали справи не містять.

Що стосується посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що ОСОБА_2 уже звертався у суд з аналогічним позовом і це вбачається з цивільної справи № 308/8581/18.

Так у серпні 2018 року ОСОБА_2 звертався у суд з позовом до ОСОБА_9 і ОСОБА_1 з вимогами про визнання права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, справа № 308/8581/18. Однак, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.12.2019 року було залишено без розгляду позовну вимогу про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки. Така ухвала постановлена судом першої інстанції згідно поданої адвокатом Колотуха І.О. від імені позивача ОСОБА_2 заяви про залишення без розгляду частини позовних вимог. І така заява подана представником ОСОБА_10 до початку розгляду справи по суті заявлених вимог. Ба більше в судовому засіданні представник ОСОБА_11 , який діяв від імені ОСОБА_1 не заперечував проти задоволення заяви представника позивача. А тому, суд першої інстанції у відповідності до вимог п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України й постановив ухвалу про залишення позову без розгляду в частині вимог до ОСОБА_1 і дана ухвала суду є чинною.

У переглядаємій апеляційним судом справі, позовні вимоги стосуються припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, а не визнання недійсним договору дарування земельної ділянки. А коли б і так, то ОСОБА_2 мав право заявити і таку позовну вимогу, оскільки така не розглядалась судом першої інстанції у справі № 308/8581/18 через те, що ще до початку розгляду справи по суті заявлених вимог було подано заяву про залишення без розгляду такої позовної вимоги.

В матеріалах справи наявна заява про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку. Оскільки договір дарування такої земельної ділянки було укладено 24.03.2015 року, а з даним позовом ОСОБА_2 звернувся у суд 18.09.2020 року більш ніж через три роки.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 01.06.2020р. справа № 308/8581/18 зазначено, що з позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки ОСОБА_2 звернувся у серпні 2018 року. Та ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.12.2019 року було залишено без розгляду дану позовну вимогу. А про сам факт укладення договору дарування частини земельної ділянки ОСОБА_1 , дізнався ОСОБА_2 у січні 2018 року від ОСОБА_3 , коли довідався, що в літній кухні проживають квартиранти. А звідси, перебіг позовної давності для ОСОБА_2 розпочався з січня місяця 2018 року, а з позовом у суд звернувся 18.09.2020 року, що свідчить про не пропуск ОСОБА_2 трирічного строку позовної давності. Доказів того, що ОСОБА_2 раніше довідався про договір дарування від 24.03.2015 року матеріали справи не містять.

Та не дивлячись на зазначені доводи, ОСОБА_2 не пропустив строк позовної давності ще й з тих підстав, що наразі ним подано позов про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на таку, а не про визнання договору дарування недійсним. А право на звернення у суд з таким позовом у нього виникло з 02 вересня 2020 року, коли ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

За наведеного обґрунтування, у колегії суддів відсутні підстави для твердження про те, що ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом після спливу трирічного строку позовної давності, що свідчить про безпідставність таких тверджень з боку ОСОБА_1 .

Заперечуючи законність рішення суду ОСОБА_1 зазначив про розгляд справи за відсутності відповідача.

Виходячи із змісту п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Судом першої інстанції було надіслано ОСОБА_1 судову повістку про виклик у судове засідання, але через відсутність адресата за вказаною адресою, така була повернута у суд без вручення.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Доказами того, що ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_11 не цікавились самі у розумний інтервал часу про стан даного провадження у справі, свідчать довідки про неявку осіб в судове засідання. Тож за цих обставин у суду першої інстанції відсутні були перешкоди для розгляду даної справи за відсутності сторін, так-як сторони виклали свої позиції у позові, відзиві на позов, зустрічному позові, відзиві на зустрічний позов, додатковому поясненні до відзиву, а тим більше, що сторони не подавали заяв про відкладення розгляду справи. За цих обставин відсутні підстави стверджувати, що суд першої інстанції розглянув дану справу за наявності поважних причин для відкладення судового розгляду.

Зазначені обставини на думку колегії суддів не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції за однієї лише ознаки як розгляд справи у відсутність відповідача.

Наведене дає колегії суддів підстави дійти висновків, які вказують на те, що ОСОБА_2 довів свої позовні вимоги за первісним позовом на відміну від ОСОБА_1 який не довів свої зустрічні позовні вимоги. А тому, суд першої інстанції підставно задоволив первісний позов як обґрунтований та відмовив у задоволенні зустрічного позову за недоведеності заявлених вимог. А звідси, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Враховуючи викладене та керуючись приписами статей 12, 81, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Субота Михайло Івановича, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 березня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 квітня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: