ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1846/21 Номер провадження 22-ц/814/734/22Головуючий у 1-й інстанції Погрібняк О. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача - адвокат Колода Л.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Діліжанс»

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 грудня 2021 року, ухвалене суддею Погрібняк О. М., повний текст рішення складено - 23 грудня 2021 року

у справі за позовом Приватного підприємства «Діліжанс» до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2021 року Приватне підприємство «Діліжанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення - прибудованого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 189,0 кв.м. 24.12.2004 року між Фондом міського майна Кременчуцької міської ради Полтавської області (продавець) та ПП «Діліжанс» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу приміщення шляхом викупу, за яким продавець передав у власність ПП «Діліжанс» нежиле приміщення площею 23,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 17.10.2012 року між Фондом міського майна Кременчуцької міської ради Полтавської області (продавець) та ПП «Діліжанс» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу приміщення шляхом продажу на аукціоні, за яким продавець передав у власність ПП «Діліжанс» нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення літ. А1, загальною площею 134,2 кв.м., яке розміщується за адресою: АДРЕСА_1 , та становить 9/20 частини нежитлового вбудовано-прибудованого приміщення, загальною площею 293,4 кв м. На підставі усних домовленостей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , остання 11.11.2002 року надала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатись на свій розсуд (продати, обміняти, подарувати, здати в оренду та інше) належним їй прибудованим магазином « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 11.11.2005 року. На виконання усних домовленостей 11.07.2005 року ОСОБА_3 , що діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі вказаної довіреності, уклав з ПП «Діліжанс» договір позички приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 189,0 м.кв. строком на два роки і одинадцять місяців. Приміщення було передано користувачу для використання під магазин автозапчастин та потребувало капітального ремонту: заміни сантехнічного обладнання, заміни електричного обладнання, проведення освітлення в приміщення, встановлення системи опалення. Також потребували ремонту стеля, дах, підлога, сходи, (повна перебудова входу). Було необхідне встановлення дверей, вікон та внутрішніх стін. Відповідно до п. 12 договору термін позички пролонгується автоматично на такий самий термін у разі відсутності від будь-якої зі сторін договору повідомлення про закінчення терміну дії даного договору, надісланого поштою на адресу іншої сторони за один місяць до сплину терміну дії позички. Враховуючи те, що ч. 1 ст. 793 ЦК України у редакції від 25.06.2005 встановлювала, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на 1 рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню, договір позички мав бути укладений у письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню. Таким чином, враховуючи нікчемність договору позички приміщення магазину, з 11.07.2005 року і по цей час ПП «Діліжанс» добросовісно та відкрито користується приміщенням прибудованого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 189,0 кв.м. За час користування приміщенням ПП «Діліжанс» здійснило капітальний ремонт цього приміщення. Фактично, всі вказані вище три приміщення є єдиним цілим приміщенням та використовуються як одне ціле приміщення магазину. Володіння ПП «Діліжанс» приміщенням магазину є добросовісним, так як при його заволодінні позивач не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. ПП «Діліжанс» добросовісно заволоділо чужим майном і понад 15 років продовжує відкрито безперервно користуватися приміщенням Автомагазину, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує комунальні послуги, проводить ремонт. Позивач просив суд визнати за ПП «Діліжанс» право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення - прибудований магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 189,0 кв.м., право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 .

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 16 грудня 2021 року у задоволенні позову Приватного підприємства «Діліжанс» до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовлено.

Стягнуто з Приватного підприємства «Діліжанс» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний про те, що власником нежитлового приміщенням прибудованого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , яке є предметом спору та на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, є ОСОБА_1 , яка не відмовилася від права власності на належне їй нерухоме майно та розпоряджалася ним, передаючи його в іпотеку, та звернулася до суду із позовом про виселення ОСОБА_3 та ПП "Діліжанс" із вказаного приміщення, який рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01.07.2021р.у цивільній справі №524/6220/20, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 18.10.2021р., було задоволено. Крім того, позивач використовував вказане приміщення не як власник, вважаючи, що ним було укладено договір позички приміщення із відповідачем, тому не можна вважати володіння позивачем цим приміщенням добросовісним та правомірним. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ПП «Діліжанс» задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі Приватне підприємство «Діліжанс», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що враховуючи нікчемність договору позички приміщення магазину, з 11.07.2005 року і по цей час ПП «Діліжанс» добросовісно та відкрито користується приміщенням прибудованого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 189,0 кв.м. Звертає увагу, що згідно висновку експертного дослідження № 3-21 від 25.01.2021 року нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення площею 134,2 кв.м, що належить ПП «Діліжанс», розташоване в АДРЕСА_1 , прибудований магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 189, 0 кв.м., що належить ОСОБА_1 , розташований у АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення площею 23.5 кв.м., що належить ПП «Ділажанс», розташоване у АДРЕСА_1 , є об`єднаними в одне приміщення для фактичного сумісного використання за допомогою дверного прорізу, улаштованого між приміщенням бухгалтерії «14» магазину та приміщенням коридору «14» нежитлового вбудовано-прибудованого приміщення. Зазначає, що суд першої інстанції залишив без уваги ті обставини, що ПП «Діліжанс» самостійно, добросовісно з 2005 року користується приміщенням магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » як власник, проводить поточні та капітальні ремонти, здійснює комунальні та інші платежі по ньому, використовує у своїй господарській діяльності. Таким чином, вважає, що володіння ПП «Діліжанс» приміщенням магазину є добросовісним, так як при його заволодінні позивач не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.05.2002 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дудкіною С.Г. (номер у реєстрі нотаріальних дій: 3809), є власником нерухомого майна - прибудованого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 189 кв.м., яке складається з прибудованого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

ПП "Діліжанс" на підставі договору №14 купівлі-продажу приміщення шляхом продажу на аукціоні, посвідченого 17.10.2012 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е. (номер у реєстрі нотаріальних дій: 4037) та свідоцтва про власність №15, виданого 23.11.2012 Фондом міського майна Кременчуцької міської ради, є співвласником нежитлового вбудовано-прибудованого приміщення, загальною площею 293,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 104. У власність ПП "Діліжанс" передано нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення літ.А1, загальною площею 134,2 кв.м., що становить 9/20 частини нежитлового вбудовано-прибудованого приміщення, загальною площею 293,4 кв.м (а.с. 24, 34-40).

Також, на підставі договору купівлі-продажу № 42, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. за р.№21830, ПП "Діліжанс" є власником нежитлового вбудовано-прибудованого приміщення, загальною площею 23,5 кв.м., реєстраційний номер майна: 10673936 (а.с. 25-29).

Вказані відомості підтверджуються інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що об`єкти нерухомого майна, які належать ОСОБА_1 та ПП «Діліжанс», мають різний реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна, що свідчить про те, що вони є відокремленими об`єктами.

Суд першої інстанції відхилив посилання позивача на висновки експертного дослідження № 3-21 від 25.01.2021 про те, що приміщення сторін є об`єднаним в одне приміщення для фактичного сумісного використання, так як суду відповідних доказів з цього приводу не було надано.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 11.11.2002 року ОСОБА_1 видала довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дудкіною С.Г., якою вона уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатись (продати, обміняти, подарувати, здати в оренду та ін..) на свій розсуд належний їй прибудований магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », для чого надала право, в тому числі, підписувати договори купівлі-продажу, міни, дарування, оренди, найму, страхування (а.с. 16).

11.07.2005 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності від 11.11.2002 року, та ПП "Діліжанс" було укладено договір позички приміщення магазину, за яким Приватному підприємству "Діліжанс" як користувачу передано у тимчасове безоплатне користування належне відповідачу ОСОБА_1 приміщення прибудованого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 189 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-19).

За змістом договору позички від 11.07.2005 року, укладеного між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , та ПП «Діліжанс», засновником якого є ОСОБА_3 , він укладений строком на два роки 11 місяців. Відповідно до п.12 договору термін позички пролонгується автоматично на такий самий термін у разі відсутності від будь-якої із сторін договору повідомлення про закінчення терміну дії договору, надісланого поштою на адресу іншої сторони за один місяць до спливу терміну дії позички.

Статтями 827, ч.3 ст.828, ст.793 ЦК України (у редакції від 01.01.2004) передбачено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

У зв`язку із недодержанням сторонами договору позички від 11.07.2005 року вимоги щодо його нотаріального посвідчення, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний договір є нікчемним.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01.07.2021 року у цивільній справі №524/6220/20, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 18.10.2021року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ПП "Діліжанс" про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом виселення. Суд вирішив: усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нежитловим приміщенням прибудований магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04, загальна площа (кв.м): 189, Опис: Прибудований магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1" літ. "А" Адреса: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 та ПП "Діліжанс" із займаного приміщення.

За результатами розгляди справи по суті позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

При цьому, судом першої інстанції враховані правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції визнав, що відповідачем понесено у справі судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., що підтверджуються договором про надання правової допомоги №35 від 01.09.2021 р., попереднім розрахунком витрат на надання правничої допомоги за договором №35 від 01.09.2021, складеним адвокатом Байдуж Ю.С., квитанцією №35/1 від 01.09.2021. Позивач заперечень щодо розміру витрат відповідача на правничу допомогу не надавав.

Тому, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати відповідача ОСОБА_1 на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. підлягають стягненню з ПП «Діліжанс».

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Предметом даного спору є визнання права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлового приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, враховано умови набуття права власності за набувальною давністю та зазначено, що позивачу достовірно було відомо, що власником нежитлового приміщення прибудованого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , яке є предметом спору та на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, є ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_1 не відмовилася від права власності на належне їй нерухоме майно та розпоряджалася ним, передаючи його в іпотеку, та зверталася до суду із позовом про виселення ОСОБА_3 та ПП «Діліжанс» із вказаного приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив без уваги ті обставини, що ПП «Діліжанс» самостійно добросовісно з 2005 року користується приміщенням магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » як власник, не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки зазначені обставини були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

ПП «Діліжанс», як на підставу правомірності заволодіння нежитловим приміщенням прибудованого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , зазначало, що з врахуванням нікчемності договору позички вказаного приміщення магазину, з 11.07.2005 року і по цей час добросовісно та відкрито користується ним.

Таким чином, зазначені позивачем у позові обставини підтверджують факт того, що ПП «Діліжанс» використовувало спірне нежитлове приміщення не як власник, оскільки користувався приміщенням на підставі договору позички приміщення. Обставини неправомірності зайняття спірного нежитлового приміщення підтверджується також рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 липня 2021 року, що залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно висновку експертного дослідження № 3-21 від 25.01.2021 року нежитлові приміщення сторін є об`єднаними в одне приміщення для фактичного сумісного використання, то ці доводи не заслуговують на увагу, вони не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду, оскільки зазначені обставини були предметом дослідження в суді першої інстанції і суд першої інстанції в цій частині їх відхилив, т.я. не були надані належні та допустимі докази.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що нежитлові приміщення, які належать ОСОБА_1 та ПП «Діліжанс» є відокремленими об`єктами та мають окремий номер об`єкта нерухомого майна. Вказані обставини підтверджується також рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 липня 2021 року, що залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, володіння ПП «Діліжанс» спірним нежитловим приміщенням не є добросовісним та правомірним, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є його власником.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Діліжанс» - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов