Номер провадження: 22-ц/813/3886/22
Номер справи місцевого суду: 509/3828/20
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року, Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» звернулося до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, у якому просило суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 8738,12 грн. та судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

В обґрунтування заявленого позову, Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» посилалося на те, що між ним - позивачем Приватним акціонерним товариством «АСК «Інго Україна» та ТОВ «ОТП Лізинг» був укладений Договір добровільного страхування автотранспорту № 250548913.17, за яким було застраховано транспортний засіб «Renault Dokker», державний № НОМЕР_1 . 28 листопада 2017 року на просп. Академіка Глушка, 11 в м. Одесі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Renault Dokker, державний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 (власник - ТОВ «ОТП Лізинг») та автомобіля Suzuki New SX 4, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.01.2018 року, відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Внаслідок пригоди, автомобілям було завдано механічних пошкоджень, а власникам матеріальних збитків. Так, згідно рахунку СТО від 20.03.2018 року, який був виставлений іноземним підприємством «АІС Авто-Юг», розмір збитків, завданих автомобілю «Renault Dokker», державний номер НОМЕР_1 становить 10 418, 21 грн. 20 березня 2019 року на підставі заяви представника потерпілого в ДТП ТОВ «ОТП Лізинг» від 06 квітня 2018 року та страхового акту від 21.02.2019 року, ПрАТ «АСК «Інго Україна» здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 8738,12 гривень. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в АТ «СК «АХА Страхування», позивач звернувся до страховика винної особи про виплату страхового відшкодування, однак АТ «СК «АХА Страхування» на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відмовило у здійсненні страхового відшкодування. У зв`язку з відмовою АТ «СК «АХА Страхування» у виплаті страхового відшкодування, позивач вважає, що набув права зворотної вимоги в межах фактично сплачених грошових коштів до винуватця ДТП, а тому звернувся із даним позовом до суду.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.09.2020р. позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів передано за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси (а. с. 21).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року було прийнято справу до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 26-27).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - залишено без задоволення.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство «Страхова компанія «Інго» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ «СК ІНГО» до ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки винним у вчиненні ДТП, що мала місце 26.11.2017 року є відповідач, тому позивач набув права вимоги відшкодування збитків до відповідача. При цьому, апелянтом також зауважено, що позивач не мав підстав для звернення до АТ «СК «АХА Страхування» в строк до одного року з моменту ДТП, оскільки виплата за цим випадком була здійснена позивачем лише в березні 2019 року, а відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, право зворотної вимоги у страхової компанії виникає лише після виплати страхового відшкодування. Посилаючись на зазначене, апелянт зазначає, що в даному випадку, незважаючи на те, що позивач втратив право на отримання відшкодування від страховика відповідача, таке право підлягає захисту в межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову до винуватця ДТП, який є безпосереднім заподіювачем описаної шкоди, тобто до відповідача. Отже позивач правомірно подав позов до відповідача.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшло одночасно два відзиві на апеляційну скаргу позивача, які подані різними представниками відповідачки, у яких представники відповідачки, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги позивача, просять суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року - залишити без змін, посилаючись на те, що право вимоги на відшкодування матеріальної шкоди в порядку суброгації у позивача, яке перейшло від потерпілого, виникло не до відповідача, а до АТ «СК «АХА Страхування», оскільки відповідач уклавши договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності наземних транспортних засобів, застрахував відповідальність за шкоду, завдану його забезпеченим транспортним засобом завдану третім особам, і відповідно до положень ст. 1194 ЦК України, відповідач повинен відповідати за завдання матеріальної шкоди тільки у разі недостатності страхової виплати.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 28 листопада 2017 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Suzuki New SX 4, державний номер НОМЕР_2 на просп. Академіка Глушка, 11 в м. Одесі, порушила правила дорожнього руху, внаслідок чого скоїла зіткнення з автомобілем «Renault Dokker», державний номер НОМЕР_1 , завдавши автомобілям механічних пошкоджень, а власникам матеріальних збитків. Розмір завданих потерпілій стороні збитків становить 10 418, 21 грн., що підтверджується рахунком СТО від 20.03.2018 року, який був виставлений іноземним підприємством «АІС Авто-Юг».

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.01.2018 року, відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (ч.2 ст. 82 ЦПК України).

На момент ДТП, автомобіль марки «Renault Dokker», державний номер НОМЕР_1 був застрахований за договором добровільного страхування (КАСКО) 250548913.17 у ПрАТ «АСК «Інго». Строк дії договору з 07.06.2017 року по 06.06.2018 року.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 на момент ДТП була забезпечена полісом обов`язкового страхування № АК4234731 у АТ «CK «AXA Страхування». Строк дії полісу з 29.06.2017 року по 28.06.2018 року включно. Ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 100 000,00 грн.

Судовим розглядом справи також встановлено, що 28 листопада 2017 року страхувальник автомобіля «Renault Dokker», державний номер НОМЕР_1 - ТОВ «ОТП Лізинг» звернулось до страховика ПАТ «АСК «Інго Україна» із повідомленням про випадок, що має ознаки страхового випадку.

На підставі даної заяви було складено акт огляду транспортного засобу «Renault Dokker», державний номер НОМЕР_1 від 28.11.2017 року.

06 квітня 2018 року страхувальник автомобіля «Renault Dokker», державний номер НОМЕР_1 - ТОВ «ОТП Лізинг» звернувся до страховика ПАТ «АСК «Інго Україна» із заявою на виплату страхового відшкодування в сумі 10418,21 гривень, на підтвердження розміру страхового відшкодування страхувальником був наданий рахунок - фактура № Р від 20.03.2018 та платіжне доручення № 23023 від 30 березня 2018 року, на підтвердження оплати ремонту застрахованого автомобіля.

У подальшому позивачем був складений страховий акт № 1884734 від 21.02.2019 року та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 8 738, 12 гривень (розрахунок суми 10 418, 21 грн. (вартість ремонту автомобіля) - 1680,09 грн. (розмір франшизи) = 8738, 12 грн.), що підтверджується розпорядження на виплату по страховій події № 18948 від 20 березня 2019 року.

У зв`язку з виплатою страхового відшкодування ПрАТ «АСК «Інго Україна» звернулося до АТ «CK «AXA Страхування» із заявою від 13.05.2019 року про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, яка була зареєстрована адресатом 16.05.2019 року за вх. № 3985/12.

Проте позивач отримав відмову у здійсненні відшкодування у зв`язку із пропуском строків, передбачених п.37.1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого підставою відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про залишення без задоволення позову ПрАТ «АСК «Інго Україна», районний суд виходив з того, що право вимоги на відшкодування матеріальної шкоди в порядку суброгації у позивача, яке перейшло від потерпілого, виникло не до відповідача ОСОБА_1 , а до АТ «СК «АХА Страхування», оскільки відповідач уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, застрахував відповідальність за шкоду, завдану його забезпеченим транспортним засобом завдану третім особам, і відповідно до положень ст. 1194 ЦК України, відповідач повинен відповідати за завдання матеріальної шкоди тільки у разі недостатності страхової виплати, у зв`язку із чим суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача, а тому в задоволенні позову відмовив.

Апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" врегульовано відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначений закон спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди, в порядку суброгації.

Статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхувальники - це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закону), страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована.

Відповідно до пп. 33.1.4. п. 33.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Судовим розглядом справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , повідомила АТ «СК «АХА Страхування» про страховий випадок, що мав місце 28.11.2017 року.

Відповідно до ст. 35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно п. ґ) п. 35.1. Закону, обов`язок по обґрунтуванню вимоги заявника та надання доказів, що підтверджують заявлені вимоги відповідно покладений саме на заявника.

Пунктом 36.2 ст. 36 Закону передбачено, що Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів 3 дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: - у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до п. 37.1.4. ст. 37 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є не подання заяви про страхове відшкодування впродовж: одного року, якщо шкода заподіяна майну, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю, з моменту скоєння ДТП.

Колегія суддів звертає увагу на таке.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обовязків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до цього Закону та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.

За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом. Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

У постанові від 05 червня 2018 року (справа № 910/7449/17, провадження № 12-104гс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «АХА Страхування» до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, виплаченого за договором добровільного страхування, Велика Палата Верховного Суду відступила від правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 15 квітня 2015 року в справі № 3-49гс15 щодо непоширення річного строку на вимогу страхової компанії потерпілого, яка виплатила останньому відшкодування за договором добровільного страхування, до страхової компанії винної особи та зазначила, що закріплене в підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданої шкоди на підставі договору добровільного майнового страхування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що «у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права».

При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що правова позиція, сформульована в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), стосувалася питання про наявність можливості у страховика, який виплатив страхове відшкодування на підставі договору добровільного страхування, самостійно обирати, до кого саме звертатися з вимогою про стягнення суми виплаченого страховиком відшкодування: до винної особи чи в межах ліміту відповідальності страховика, у якого винна особа застрахувала цивільно-правову відповідальність, - до страховика у цій справі. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що «зазначений у пункті 37.1.4 "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; нормативно-правовий акт № 1961-IV від 01.07.2004" статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає», а «тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування».

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), колегія суддів з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зазначивши таке. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (пункт 72). Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України від 9 лютого 2012 року № 4391-VI «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду прийняла до провадження справу № 147/66/17, оскільки в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2020 року наведено приклади, на її думку, різного застосування судом касаційної інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 3 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), а також мотивувала, що у зв`язку з неоднаковим його розумінням аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому. Окрім того, колегія суддів обґрунтувала ознаки наявності якісного критерію виключної правової проблеми в цій справі, зокрема, вказала на необхідність вирішення того, чи втрачає потерпілий право на отримання захисту в межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову про відшкодування шкоди до винуватця дорожньо-транспортної пригоди у разі, якщо ним втрачено право на отримання відшкодування від страховика/МТСБУ винної у дорожньо-транспортній пригоді особи з підстав пропуску строків, передбачених статтею 37 Закону.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 зазначено, що за змістом Цивільного процесуального кодексу України (далі- ЦПК України), Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду у кожній конкретній справі. Відмінність фактичних обставин справи, яка розглядається, у порівнянні з фактичними обставинами справи, у якій висловлена правова позиція Великою Палатою Верховного Суду, за відсутності різних підходів судів до вирішення подібної правової проблеми з такими ж фактичними обставинами не є підставою для уточнення висновків Великої Палати Верховного Суду. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункти 43-47). Аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; № 1961-IV від 01.07.2004" року стаття 3 Закону № 1961-IV).

При цьому у цій постанові, Велика Палата Верховного Суду послалась на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), у якій було відступлено від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив потерпілому страхове відшкодування має право пред`явити вимоги до винної особи або її страховика. З урахуванням вказаних мотивів та з огляду на те, що в зазначеній постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18), не висловлювалась правова позиція щодо наслідків застосування преклюзивного (річного) строку та обсягу відповідальності страхувальника у випадку його пропуску, Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких правових висновків немає. (п.54).

Як вже зазначалося, з матеріалів справи у хронологічному порядку вбачається, що :

- про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 28.11.2017 року під час дії Договору добровільного страхування автотранспорту № 250548913.17 (з 07.06.2017 року до 07.06.2018 року), страхувальник ТОВ «ОТП Лізинг» повідомив страховика ПрАТ «АСК «Інго Україна» 28.11.2017 року і цього ж дня за участі представників страхувальника та страховика було складено акт огляду транспортного засобу «Renault Dokker»;

- цивільно-правова відповідальність іншого учасника ДТП ОСОБА_1 була забезпечена полісом обов`язкового страхування № АК4234731 в АТ «CK «AXA Страхування» строк дії полісу з 29.06.2017 року по 28.06.2018 року включно та лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну 100 000,00 грн.;

- постановою Овідіопольского районного суду Одеської області від 10.01.2018 року ОСОБА_1 було визнано винною у скоєнні ДТП за ст. 124 КупАП;

- згідно з рахунком-фактурою від 20.03.2018 року АІС «Авто-Юг» розмір завданих потерпілій стороні збитків становить 10 418, 21 грн.;

- відповідно до платіжного доручення № 23023 від 30.03.2018 року ТОВ «ОТП Лізинг» перерахувало АІС «Авто-Юг» за ремонт транспортного засобу після ДТП - 10 418, 21 грн. (а. с. 11 зворотній бік);

- 06.04.2018 року ТОВ «ОТП Лізинг», як страхувальник автомобіля «Renault Dokker», державний номер НОМЕР_1 - звернулося до страховика ПАТ «АСК «Інго Україна» із заявою на виплату страхового відшкодування в сумі 10418,21 гривень, на підтвердження розміру страхового відшкодування страхувальником був наданий рахунок - фактура № Р від 20.03.2018 року та платіжне доручення № 23023 від 30 березня 2018 року, на підтвердження оплати ремонту застрахованого автомобіля;

- розпорядженням ПАТ «АСК «Інго Україна» № 1884734 від 21.02.2019 року, погоджено перерахування страхового відшкодування у розмірі 8 738 грн. 12 коп., яке складається з розміру збитків перехованих ТОВ «ОТП Лізинг» АІС «Авто-Юг» за ремонт транспортного засобу після ДТП - 10 418, 21 грн. за вирахуванням франшизи (сума збитків, яка безумовно не відшкодовується страховиком) 1 680 грн. 09 коп. (10 418,21 - 1 680,09 = 8 738,12 грн.);

- згідно з платіжним дорученням № 4091 від 20.03.2019 року ПАТ «АСК «Інго Україна» перерахувало ТОВ «ОТП Лізинг» страхове відшкодування у розмірі 8 738 грн. 12 коп. (а. с. 13 зворотній бік);

- листом за Вих. № 02-05/19Р від 13.05.2019 року ПрАТ «АСК «Інго Україна» звернулося до АТ «СК «АХА Страхування» з заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 8 738,12 грн., які ПрАТ «АСК «Інго Україна» сплатило ТОВ «ОТП Лізинг» за договором добровільного страхування автотранспорту № 250548913.17 в якості страхового відшкодування за фактом ДТП від 28.11.2017 року;

- листом за Вих. № 679/а-19 від 21.05.2019 року АТ «СК «АХА Страхування» повідомило ПрАТ «АСК «Інго Україна» про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п.37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Таким чином:

- ТОВ «ОТП Лізинг» добросовісно виконав свій обов`язок за договором добровільного страхування автотранспорту № 250548913.17 щодо своєчасного повідомлення страховика ПрАТ «АСК «Інго Україна» про страховий випадок та звернення у розумний строк до страховика через 4 місяця після ДТП із заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 10418,21 гривен з наданням рахунку - фактури № Р від 20.03.2018 року та платіжного доручення № 23023 від 30 березня 2018 року на підтвердження оплати ремонту застрахованого автомобіля;

- ОСОБА_1 добросовісно виконала свій обов`язок за полісом обов`язкового страхування № АК4234731 від 29.06.2017 року перед страховиком АТ «CK «AXA Страхування» щодо своєчасного повідомлення про ДТП;

- ПрАТ «АСК «Інго Україна» будучи своєчасно обізнаним про страховий випадок та про визнання ОСОБА_1 винною у ДТП, отримавши 06.04.2018 року заяву від страхувальника за договором добровільного страхування автотранспорту № 250548913.17 ТОВ «ОТП Лізинг» з доданням про виплату страхового відшкодування в сумі 10418,21 гривен з наданням рахунку - фактури № Р від 20.03.2018 року та платіжного доручення № 23023 від 30 березня 2018 року на підтвердження оплати ремонту застрахованого автомобіля, погодило перерахування на користь ТОВ «ОТП Лізинг» страхового відшкодування у розмірі 8 738 грн. 12 коп. лише 19.02.2019 року, тобто більше ніж через 10 місяців після звернення страхувальника із заявою про виплату страхового відшкодування та більше ніж через 1 рік та 2 місяця з моменту скоєння ДТП, фактично виплатило страхове відшкодування 20.03.2019 року - через 11,5 місяців після звернення страхувальника з заявою або через 1 рік та майже 4 місяці після ДТП, а звернулося до страховика винної особи з заявою про виплату страхового відшкодування 13.05.2019 року через 1 рік та 1 місяць після звернення страхувальника з заявою або майже через 1,5 року після ДТП.

При цьому жодної належної причини неможливості погодження та виплати суми страхового відшкодування, а також звернення до страховика винної особи з заявою про виплату страхового відшкодування протягом з 07.04.2018 року до 28.11.2018 року, тобто в межах річного строку з мометну скоєння ДТП, ПрАТ «АСК «Інго Україна» не навело і документальними доказами не підтвердило.

При таких обставинах, колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про залишення позову вимог ПрАТ «АСК «Інго Україна» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач набув права вимоги відшкодування збитків до винної у вчиненні ДТП ОСОБА_1 і не мав підстав для звернення до АТ «СК «АХА Страхування» в строк до одного року з моменту ДТП, так як виплата за цим страховим випадком була здійснена позивачем на користь страхувальника ТОВ «ОТП Лізинг» лише у березні 2019 року, коли позивач отримав достатні для прийняття рішення документи, є неспроможними, оскільки апелянт не конкретизує назву документів або документу, відсутність яких (якого) унеможливлювала здійснення виплати страхового відшкодування та звернення до страховика винної у ДТП особи у період з дня подання заяви про виплату - 06.04.2018 року і до закінчення річного строку з часу скоєння ДТП - тобто до 28.11.2018 року. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що до заяви ТОВ «ОТП Лізінг» від 06.04.2018 року про виплату страхового відшкодування у розмірі 10 418,21 грн. надало рахунок - фактуру № Р від 20.03.2018 року на суму 10 418,21 грн. та платіжне доручення № 23023 від 30 березня 2018 року, на підтвердження оплати ремонту застрахованого автомобіля у розмірі 10 418,21 грн. Між тим у березні 2019 року, страховиком ПрАТ «АСК «Інго Україна» виплачено страхувальнику ТОВ «ОТП Лізінг» страхове відшкодування у розмірі 8 738 грн. 12 коп., яке по суті є різницею між розміром збитків перерахованих ТОВ «ОТП Лізинг» АІС «Авто-Юг» за ремонт транспортного засобу після ДТП - 10 418, 21 грн. та франшизою (сумою збитків, яка безумовно не відшкодовується страховиком) 1 680 грн. 09 коп. (10 418,21 - 1 680,09 = 8 738,12 грн.).

Таким чином, не вбачається відсутність документів до березня 2019 року, які б унеможливлювали здійснення виплати страхового відшкодування до спливу річного строку з часу скоєння ДТП і звернення до страховика винної у ДТП особи - АТ «СК «АХА Страхування».

Таким чином, наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23.03.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова