ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року м. Чернівці

справа № 713/1972/20

провадження №22-ц/822/113/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк Оксани Михайлівни про відкриття виконавчого провадження, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 червня 2021 року, постановлену під головуванням судді Осокіна А.Л.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст скарги

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк О.М. про відкриття виконавчого провадження.

Посилався на те, що постанова державного виконавця є незаконною та такою, що не підлягає виконанню, оскільки оскаржувана постанова винесена без оплати авансового внеску та після спливу передбаченого строку, внаслідок чого з нього безпідставно стягнуто виконавчий збір у розмірі 9446 грн.

Крім того зазначав, що ОСОБА_2 у заяві про прийняття до примусового виконання виконавчого листа просив «усунути перешкоди», що не є тотожним із вказаним у виконавчому листі - «не чинити».

Просив суд скасувати постанову головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк О.М. про відкриття виконавчого провадження та закрити виконавче провадження.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 червня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено за безпідставністю.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 06 жовтня 2020 року винесена державним виконавцем з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дану ухвалу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити рішення, яким вимоги скарги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суддя першої інстанції не заявив самовідвід у порядку ч.1 ст.39 ЦПК України з підстав, зазначених у ч.1 ст.36 ЦПК України, не повідомив його, що заява про відвід розглядатиметься 01 червня 2020 року.

Зазначає, що ухвала судді Вижницького районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2020 року, яка була скасована постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, і є судовим рішенням у розумінні вимог ст.37 ЦПК України.

Окрім того, заявник не погоджується з посиланням суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, оскільки власне його заява від 28 травня 2021 року про унеможливлення розгляду справи цим суддею, є своєрідним повідомленням про його можливу неявку та її причини.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець Нистерюк О.М. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що 05 жовтня 2020 року на виконання до Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) разом з виконавчим документом надійшла заява стягувача від 02 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження.

06 жовтня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Обставини справи

Судом встановлено, що 15 червня 2020 року Вижницький районний суд Чернівецької області видав виконавчий лист №713/446/17, яким зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні Ѕ ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , належній на праві власності (а.с.11).

05 жовтня 2020 року вказаний виконавчий лист пред`явлено на виконання до Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (а.с.10).

06 жовтня 2020 року головним державним виконавцем Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.13).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (частина перша статті26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавчий документ повинен відповідати вимогам, визначеним у частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною четвертою вказаної статті виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом;4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 жовтня 2020 року на виконання до Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) разом з виконавчим документом надійшла заява стягувача від 02 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження.

06 жовтня 2020 року, на наступний день з дня надходження виконавчого документа, державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Посилання ОСОБА_1 на те, що заява стягувачем подана 02 жовтня 2020 року, спростовуються копією цієї заяви, яка міститься в матеріалах даної справи та на якій є відмітка про її надходження до органу ДВС - 05 жовтня 2020 року (а.с.10).

Є необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження без сплати стягувачем авансового внеску.

У частині другій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження) зазначено, що положення частини другої статті 26 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р(II)/2019 від 15.05.2019. До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Як вбачається з Рішення Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами.

Положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України.

Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що визначенням положеннями частини другої статті 26 Закону обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості. Конституційний Суд України зазначив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що враховуючи гарантії, закріплені у статтях 55, 129, 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 ЦПК України, Рішення Конституційного Суду України 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019, дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження без сплати стягувачем авансового внеску, вважаються правомірними.

Таким чином встановивши, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження діяв у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволення скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про відкриття провадження з підстав відкриття виконавчого провадження без оплати авансового внеску та після спливу передбаченого строку.

Окрім того, питання про закриття виконавчого провадження відноситься до виключної компетенції державного виконавця відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», відтак у суду відсутні повноваження на закриття виконавчого провадження та відповідно розгляду такої вимоги.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що справу розглянуто неповноважним складом суду.

Статтею 36 ЦПК України передбачено, що суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Підстав для відводу (самовідводу) судді Вижницького районного суду Чернівецької області Осокіна А.Л., передбачених статтею 36 ЦПК України не встановлено.

Відповідно до статті 37 ЦПК України передбачені випадки недопустимості повторної участі судді в розгляді справи, а саме:

суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі;

суддя, який брав участь у врегулюванні спору у справі за участю судді, не може брати участі в розгляді цієї справи по суті або перегляді будь-якого ухваленого в ній судового рішення;

суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді апеляційної інстанції, не може брати участі у розгляді цієї самої справи в судах касаційної або першої інстанції, а також у новому розгляді справи після скасування ухвали чи рішення суду апеляційної інстанції.

суддя, який брав участь у перегляді справи в суді касаційної інстанції, не може брати участі в розгляді цієї справи в суді першої чи апеляційної інстанції, а також у новому її розгляді після скасування ухвали чи рішення суду касаційної інстанції.

суддя, який брав участь у вирішенні справи, рішення в якій було в подальшому скасовано судом вищої інстанції, не може брати участі у розгляді заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду у цій справі.

суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої, апеляційної, касаційної інстанцій, не може брати участі у розгляді заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у цій справі.

Тлумачення частини третьої статті 37 ЦПК України свідчить про те, що у ній закріплена заборона участі судді у новому розгляді тільки після скасування попереднього судового рішення (ухвали чи рішення), прийнятого ним же по суті спору. Не виключена можливість повторної участі судді у розгляді справи у разі скасування прийнятої з його участю ухвали, якою не закінчено провадження у справі.

Таким чином, визначальним юридичним фактом, що унеможливлює повторну участь судді у новому розгляді справи, є скасування попереднього рішення, прийнятого ним же по суті спору, або ухвали про закриття провадження у справі.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 456/4731/14 (провадження № 61-6592св18) та у пункті 19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18).

Оскільки скарга по суті суддею Осокіним А.Л. не розглядалась, ухвала про закриття провадження у справі не приймалась, то вимоги частини першої статті 37 ЦПК України щодо недопустимості повторної участі судді в розгляді справи у цьому випадку не підлягають застосуванню.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що заява від 28 травня 2021 року про унеможливлення розгляду даної справи суддею Осокіним А.Л., є повідомленням про неявку в судове засідання та її причини.

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про розгляд скарги, який відбудеться 01 червня 2021 року, ОСОБА_1 отримав 17 травня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.122).

28 травня 2021 року ОСОБА_1 подав до Вижницького районного суду Чернівецької області заяву, в якій зазначав про неможливість розгляду вказаної скарги суддею, ухвала якого була скасована Верховним Судом 21 квітня 2021 року.

Вказана заява була розглянута судом першої інстанції, за результатом розгляду якої постановлено ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 червня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді.

При цьому подання заяви про відвід судді, не може розцінюватись як повідомленням про неявку в судове засідання та її причини.

Щодо вирішення вимог скарги про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження з підстав стягнення виконавчого збору, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

На спірні правовідносини поширюється Закон України «Про виконавче провадження», згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закон України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно з частиною другою статті 74 Закон України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 (провадження № 14- 324цс19), від 12 червня 2019 року у справі № 370/1547/17 (провадження № 14- 223цс19), від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15-ц (провадження № 14-103цс19).

Відтак, спори щодо стягнення виконавчого збору належать до юрисдикції адміністративних судів і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Оскільки суд першої інстанції не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції скарги в частині оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження з підстав стягнення виконавчого збору та розглянув скаргу в цій частині в порядку цивільного судочинства, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, постановлена ухвала в цій частині підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

В решті ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 червня 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,377, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 червня 2021 року в частині вирішення вимоги скарги про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору в сумі 9446 гривень скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк Оксани Михайлівни про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його скаргою в частині скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

В решті ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк