справа №619/6207/21
провадження №2/619/355/22
РІШЕННЯ

іменем України

16 лютого 2022 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Справа № 619/6207/21

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 .

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позов про визнання права власності в порядку спадкування.

Стислий виклад позиції сторін.

23 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності на 45/100 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , а його батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті матері ОСОБА_1 звернувся до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про прийняття спадщини, однак 11.06.2021 отримав постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії за № 999/02-31 (далі - Постанова), в якій зазначено, що ним подані відповідні документи для видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно. Крім того, у постанові зазначено, що «у документах, що посвідчують право власності спадкодавців та співвласника, вказаний поділ будинку та надвірних будівель. Згідно з довідкою, виданою Слатинським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 23.02.2021 року № 24/ц поділ відбувся на підставі заяви співвласників, яка знаходиться у інвентаризаційній справі, посвідченої секретарем Прудянської селищної ради Дергачівського району Харківської області. Згідно зі п. 1 та п. 4 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може буди поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом, та Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Також поділ може буди проведений і у судовому порядку. Отже, на підставі заяви між співвласниками, поділ вищевказаного житлового будинку та надвірних будівель відбутися не міг, оскільки це порушення умов чинного законодавства». Згідно роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Прудянської селищної ради 14.01.2005 року (серія НОМЕР_1 ), виданого на підставі рішення виконкому від 11.01.2005 року № 4, за ОСОБА_4 визнано право приватної власності на 45/200 будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Прудянської селищної ради 14.01.2005 року (серія НОМЕР_2 ), виданого на підставі рішення виконкому від 11.01.2005 року № 4, за ОСОБА_3 визнано право приватної власності на 45/200 будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 належить 55/100 частин на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Прудянської селищної ради 14.01.2005 року (серія НОМЕР_3 ), виданого на підставі рішення виконкому від 11.01.2005 року № 4. Крім того, в Державному реєстрі прав є відомості про об`єкт нерухомості - загальна площа 110,3 м2, житлова 70,0 м2, площа земельної ділянки 893 м2. Згідно довідки Прудянського старостинского округу Дергачівської міської ради Харківської області № 159 від 30.03.2021 року, присадибна земельна ділянка в АДРЕСА_1 належить: ОСОБА_2 446 м2, ОСОБА_3 223 м2, ОСОБА_4 224 м2. До 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру прав. Відповідно частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, права, зареєстровані до 1 січня 2013 року, залишаються дійсними. До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася Бюро технічної інвентаризації (надалі - БТІ), із видачою про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення). Тобто якщо документи містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є Витяг з реєстру БТІ, тоді документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в старому Реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно держава визнає право власності на таке майно. Відповідні відмітки на Свідоцтві про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Прудянської селищної ради 14.01.2005 року (серія НОМЕР_1 ) та Свідоцтві про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Прудянської селищної ради 14.01.2005 року (серія НОМЕР_1 ) існують. Крім того, існують також Витяги про реєстрацію права власності на відповідне нерухоме майно, видані Слатинським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвентарізатор» від 21.01.2005 року (серія СВА № 820269. серія СВА 820270).Таким чином, за життя кожному з батьків позивача належало по 45/200 частин будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, на день смерті ОСОБА_3 їй належало право власності: 45/200 частин будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Прудянської селищної ради 14.01.2005 року (серія НОМЕР_2 ); 45/200 частин будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; прийнята спадщина після смерті її чоловіка та батька позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

23.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2

10.01.2022 після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 10 год 00 хв 01 лютого 2022 року. Направлено відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів та запропоновано подати до суду відзив на позов в строк до 26 січня 2022 року.

10.01.2022 ухвалою суду задоволено клопотання ОСОБА_1 та витребувано докази від: Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області: належним чином засвідчену копію спадкової справи № 65420065, спадкодавець ОСОБА_3 ; Слатинського комунального підприємства технічної інвентаризації «Інвентарізатор»: належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

27.01.2022 ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову.

28.01.2022 ухвалою суду заяву про забезпечення позову повернуто ОСОБА_1

01.02.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год 00 хв 16 лютого 2022 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, які зазначені у ньому.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову, оскільки він не розуміє, чому є відповідачем.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно свідоцтва про право на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Прудянської селищної ради Дергачівського району Харківської області № 4 від 11.01.2005, ОСОБА_4 є власником 45/200 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу № 6276621 від 21.01.2005, виданого Слатинським КПТІ «Інвентаризатор», за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 45/200 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Прудянської селищної ради Дергачівського району Харківської області № 4 від 11.01.2005, ОСОБА_3 є власником 45/200 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу № 6276758 від 21.01.2005, виданого Слатинським КПТІ «Інвентаризатор», за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 45/200 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційної довідки № 269424606 від 06.08.2021 ОСОБА_2 належить 55/100 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_4 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками є: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

28 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 .

Постановою державного нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області від 11.06.2021 за № 999/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі на його ім`я свідоцтва на право за законом на нерухоме майно 45/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Вирішення спору щодо визнання права власності на майно в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадкоємцем спадщини.

Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 751/8397/16-ц та від 11 березня 2021 року у справі № 289/927/19.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пленум Верховного Суду України в п.1 своєї постанови №7 від 30.05.2008 року роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Так як ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то підлягають застосуванню правила ЦК України.

Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України).

Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Пунктом 4.12, 4.15 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Пленум Верховного Суду України в п .23 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», роз`яснив судам, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області 11.06.2021 за № 999/02-31 винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної, у якій відмовлено ОСОБА_1 у видачі на його ім`я свідоцтва на право за законом на нерухоме майно 45/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з недотриманням при поділі нерухомого майна вимог п. 1 та п. 4 статті 372 ЦК України.

З спадкової справи № 26/2020 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , вбачається, що після її смерті з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся лише ОСОБА_1 .

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

При розгляді справи в суді вважається, що сторони є належними.

Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом.

Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Під час прийому позовної заяви до розгляду, на основі норм матеріального права, суд визначає чи є сторони належними. Відповідно, позивач і відповідач визнаються належними сторонами, якщо є припущення вважати, що вони є носіями спірного права або охоронюваного законом інтересу.

Однак, не завжди справа порушується належним позивачем, а в якості відповідача залучається належний відповідач.

У момент порушення справи не завжди відомо, чи є позивач суб`єктом права, чи порушене його право, чи є порушником права саме та особа, на яку вказує позивач. Тому позивача і відповідача в момент порушення справи вважають можливими суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Неналежними сторонами в цивільному процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Неналежний позивач - це особа, якій не належить право вимоги по пред`явленому в суді позову, а неналежним відповідачем та особа, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову.

Висновки суду по суті вирішення спору мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Подібні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 542/310/20 (провадження № 61-7959ск21) та від 13 липня 2021 року у справі № 720/1849/20 (провадження № 61-11036ск21).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 280/4/18(провадження № 61-403св19).

Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 є лише ОСОБА_1 , який прийняв спадщину.

Так як відсутні інші спадкоємці, то належним відповідачем у даній справі є відповідний орган місцевого самоврядування, а саме Дергачівська міська рада.

Дергачівська міська рада не залучена до участі в справі, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування після ОСОБА_3 слід відмовити через неналежний склад відповідачів у справі.

Також суд відмічає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем було порушено саме його права.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, вимоги позивача є недоведеними.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт НОМЕР_8 .

Повне судове рішення складено 25 лютого 2022 року.

Суддя Є. А. Болибок