ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/1916/21Головуючий у 1-й інстанції Парфенюк В. І.
Провадження № 22-ц/817/160/22 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 608/1916/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2021 року (постановлену суддею Парфенюком В.І.) про відмову у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини.

Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2021 року у видачі судового наказу відмовлено на підставі ч.9 ст.165 ЦПК України.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_3 адвокат Вітів В.А. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду про те, що положення ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» застосовуються виключно до позовного провадження є безпідставними. Крім цього, суд, в порушення ч.5 ст.165 ЦПК України, не звертався до компетентних органів України для з`ясування місця реєстрації відповідача.

У зв`язку з викладеним просить ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду про відмови у видачі судового наказу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що боржник ОСОБА_4 не має зареєстрованого місця проживання в Україні, що є підставою для відмови у видачі судового наказу згідно ч.9 ст.165 ЦПК України.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується виходячи з наступного.

Із заяви про видачу судового наказу вбачається, що боржник ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у м.Рига, Латвія, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 із заявою про видачу судового наказу звернулася до місцевого суду за своїм місцем проживання, згідно правил альтернативної підсудності (ст.28 ЦПК України).

Відповідно до ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Таким чином, наказне провадження - самостійний спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення (одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом).

Згідно п.9 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Територіальна юрисдикція (підсудність) цивільних справ визначена в параграфі 3 глави 2 ЦПК України та поділяється на:

- загальну (за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача) ст.27 ЦПК України;

- альтернативну (за вибором позивача) ст.28 ЦПК України;

- виключну ст.30 ЦПК України;

Відповідно до ст.162 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Правила загальної підсудності цивільних справ визначені в ч.1 ст.27 ЦПК України, згідно якої позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз зазначених норм процесуального закону дає підстави для висновку про те, що заяви про видачу судового наказу не можуть подаватися за правилами альтернативної підсудності.

Однак, суд першої інстанції на вказану обставину належної уваги не звернув та не застосував норму права, яка підлягала застосуванню в даному випадку, а саме п.9 ч.1 ст.165 ЦПК України.

Крім цього, судом першої інстанції застосовано норми процесуального права, які не підлягали застосуванню.

Зокрема, згідно ч.5 ст.165 ЦПК України, у разі, якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Відповідно до ч.9 ст.165 ЦПК України, у разі, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, обов`язковою умовою для його видачі є встановлення зареєстрованого місця проживання фізичної особи - боржника.

Враховуючи викладене, положення ч.ч.5 та 9 ст.165 ЦПК України, які застосував суд першої інстанції, виносячи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, стосуються випадків, коли заяву про видачу судового наказу подано з дотриманням загальних правил територіальної підсудності, передбачених ст.162 та ч.1 ст.27 ЦПК України.

Натомість, якщо заяву про видачу судового наказу подано з порушенням правил підсудності (що має місце в даному випадку), то застосуванню підлягає норма п.9 ч.1 ст.165 ЦПК України

Також колегія суддів зазначає, що згідно п.4 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку: якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

Відповідно до ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право» територіальна підсудність у питанні стягнення аліментів може бути вирішена на користь місцевих судів загальної юрисдикції за місцем проживання позивача (одного із батьків), який буде звертатись до суду із такими вимогами в інтересах дитини.

При цьому стягнення аліментів за кордоном регулюється Конвенцією про стягнення аліментів за кордоном, яка була укладена у м. Нью-Йорк 20 червня 1956 року. Для України Конвенція набула чинності з 19 жовтня 2006 року. Вказана Конвенція врегульовує механізм передачі прохання про стягнення аліментів з відповідача, передачу судових рішень у договірну державу, в якій приймається рішення про виконання. На сьогоднішній день Конвенція про стягнення аліментів за кордоном дозволяє вирішувати питання, пов`язані із здійсненням батьківських прав і виконанням обов`язків матеріального характеру, незалежно від громадянства і місця проживання батьків і дітей.

Засоби правового захисту, передбачені в цій Конвенції, доповнюють, але не замінюють, будь-які інші засоби правового захисту, які існують відповідно до внутрішньодержавного або міжнародного права.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про те, що у даній справі при визначенні підсудності заяви ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів не може бути застосований п.4 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки ст.162 ЦПК України визначено правила підсудності щодо видачі судового наказу, в тому числі про стягнення аліментів.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутись до суду з позовною заявою в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч.4 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі ч.9 ст.165 ЦПК України, оскільки у даному випадку необхідно застосовувати положення п.9 ч.1 ст.165 ЦПК України, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.374, 379, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2021 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови 18 березня 2022 року.

Головуючий

Судді