Справа № 442/553/22
Провадження № 2/456/708/2022
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

11 квітня 2022 року місто Стрий

Суддя Стрийського міськрайонного суду Львівської області Гула Л. В. , вивчивши заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

27.01.2022 позивачка звернулась до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою.

15.03.2022 ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними передано за підсудністю до Стрийського міськрйонного суду Львівської області.

В позовній заяві позивачка ОСОБА_1 просить визнати недійсними: договір відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «ОРАНТ» № 10/10-1 від 10.10.2014, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з моменту його укладення; договір відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «ОРАНТ» № 10/10-2 від 10.10.2014, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , з моменту його укладення; рішення загальних зборів учасників ТОВ «ОРАНТ», оформлених протоколом №1 1 від 10.10.2014, з моменту його прийняття; скасувати реєстраційну дію щодо Деравної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, зміни складу засновників (учасників) або зміни відомостей про засновників (учасників) юридичної особи № 2000013 від 06.11.2014 відносно ТОВ «ОРАНТ».

Суддя, дослідивши матеріали справи, вважає, що у відкритті провадження слід відмовити у зв`язку з наступним.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юрисдикція господарських судів визначена у ст. 20 ГПК України, згідно з пунктами 1, 3, 4 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: - справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1); - справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3); - справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах (пункт 4).

Відповідно до частин першої, третьої ст. 167 ГК України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

Предметом спірного договору є відчуження частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРАНТ», тобто відповідні права й обов`язки стосовно участі у діяльності та управлінні вказаного товариства, отриманні прибутку від господарської діяльності, з огляду на що відносини щодо відчуження цих прав за своєю правовою природою є корпоративними відносинами щодо володіння, користування й розпорядження належними корпоративними правами у господарському товаристві.

Відповідно до ст. 113 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Згідно з ч. 3 ст. 80 ГК України товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

За змістом ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018 № 2275-VIII розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

За таких обставин у цій справі існує спір, що виник з правочину щодо частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, який відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України відноситься до юрисдикції господарського суду.

При цьому, відповідно до цієї норми процесуального права справи у спорах щодо правочинів, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, незалежно від суб`єктного складу таких справ, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо правочинів, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що спір у цій справі щодо визнання недійсними договорів відчуження часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, який виник між позивачкою та сторонами спірного правочину, виник з корпоративних відносин, є господарсько-правовим і підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

На виконання вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/2388/20 (провадження № 12-15гс21). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18.03.2020 у справі № 352/395/19 щодо підвідомчості судам цивільної юрисдикції спору в справі про визнання недійсним договору відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю. Зокрема, у вказаній постанові суду зазначено наступне: «Те, що спір про недійсність договору виник між двома фізичними особами, не змінює його правової природи як спору з правочину щодо частки в статутному капіталі товариства, розгляд якого віднесено до юрисдикції господарських судів відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України» (п. 60 постанови). Крім цього, у цій постанові суду також зазначено: «Винятком із зазначеного правила є лише спори щодо правочинів у сімейних та спадкових правовідносин, тобто спори щодо дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства» (п. 62 постанови).

При цьому, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, зокрема, свідоцтва про одруження, вбачається існування між сторонами сімейних правовідносин. Зокрема, позивачка зазначає, що спірні договори було укладено під час її перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 без її згоди. З огляду на таке, позивачка вважає, що при укладенні зазначених договорів було порушено відповідні вимоги СК України, що є підставою для визнання їх недійсними, тому спірні правовідносини щодо відчуження часток в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Орант» пов`язані з сімейними правами та обов`язками учасників справи.

Разом з тим, спірними договорами не регулюються сімейні права та обов`язки між подружжям, батьками та дітьми, а тому ці правочини не є правочинами в сімейних правовідносинах.

Посилання позивачки на невідповідність зазначених договорів нормам статей 60, 61, 63, 65 СК України не свідчить про їх укладення в сімейних правовідносинах. Норми зазначених статей регулюють відносини реалізації подружжям права спільної сумісної власності, яке передбачене статтями 368-372 ЦК України. Право власності не належить до сімейних прав, а суб`єктами права власності можуть бути фізичні особи, у тому числі ті, які не перебувають у сімейних правовідносинах, юридичні особи, держава, територіальні громади тощо.

Враховуючи викладене, справа в спорі про визнання недійсним укладеного одним з подружжя без згоди іншого з подружжя договору щодо розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи має розглядатися господарським судом відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України.

Зазначена позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 (провадження№12-71гс20) (п. 8.1, п.8.12 постанови).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки позовні вимоги, заявлені в даній справі, повинні розглядатися господарським судом, а імперативними нормами ч. 1 ст. 186 ЦПК України передбачено обов`язок суду відмовити у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд вважає, що у відкриті провадження у даній справі слід відмовити.

При цьому, суд роз`яснює право позивачки звернутися із вищевказаним позовом у порядку ГПК України.

Керуючись ст. 186 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними.

Роз`яснити позивачці її право на звернення із зазначеними вимогами до Господарського суду Львівської області в порядку, визначеному ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Л.В.Гула