ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/16830/17

Провадження № 22-ц/4820/46/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

за участю: апелянта ОСОБА_1 , її представника адвоката Латюка П.Я.,

відповідача ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 адвоката Бейлика М.Б.,

представника ОСОБА_4 адвоката Журби М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2021 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2021 року (суддя Приступа Д.І.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, поділу спільного майна, набутого під час проживання однією сім`єю.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що у період з січня 2004 року по 29 серпня 2015 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . За час їх спільного проживання однією сім`єю в будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі вони не перебували, сторони пов`язував спільний побут, взаємні права та обов`язки, спілкувались як подружжя, планували життя, вели спільний бюджет.

З 31 січня 2003 року позивачка здійснює підприємницьку діяльність, за період стосунків з відповідачем, а саме, з січня 2004 року по 29 серпня 2015 року ОСОБА_2 допомагав їй у веденні бізнесу, будучи також зареєстрованим як ФОП, проте всі фінансові операції оформлялись на ім`я ОСОБА_1 .

За час спільного проживання сторони придбали: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , домоволодіння по АДРЕСА_3 , автомобіль марки Mercedes S-class 500.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 .

З 29 серпня 2015 року сторони проживають окремо, син ОСОБА_5 зареєстрований та проживає разом з ОСОБА_1 .

Після народження сина ОСОБА_5 стосунки з ОСОБА_2 погіршились, супроводжувались сімейними скандалами. 29 серпня 2015 року ОСОБА_2 вигнав ОСОБА_1 із будинку по АДРЕСА_3 , така ж ситуація повторилась 01 вересня 2015 року, з того часу почали проживати окремо.

Також, 05 жовтня 2015 року відповідач без згоди ОСОБА_1 уклав договір дарування квартири АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 квітня 2019 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 , до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_4 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2019 року роз`єднано позовні вимоги у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна подружжя, визнання договору недійсним в окремі провадження, виділено в окреме провадження позовну вимогу про здійснення поділу в натурі домоволодіння, а саме, житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями АДРЕСА_3 та здійснення поділу земельної ділянки.

Посилаючись на зазначене, із врахуванням заяви про зміну предмета позову, а також ухвали суду про роз`єднання позовних вимог, позивачка просила суд:

1)встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01 січня 2004 року по 29 серпня 2015 року;

2)визнати недійсним договір дарування серія та номер: 2501 від 05.10.2015 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між дарувальником ОСОБА_2 та обдарованим ОСОБА_3

3)визнати спільною сумісною власністю та здійснити поділ нижченаведеного майна набутого за час спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в наступному порядку: - виділити в особисту приватну власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 916117 грн.; - виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 963127 грн.; - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини від різниці вартості вищевказаних квартир в сумі 23505 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю факту спільного ведення господарства сторонами, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. А за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірні квартири) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування скарги, посилаючись на правові висновки щодо належних та допустимих доказів проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу викладені у постановах Верховного Суду від 07.12.2020 року у справі за №295/14208/18-ц, від 20.01.2021 року у справі за №178/90/18-ц, від 22.06.2021 року у справі №554/1251/20 зазначала, що нею суду першої інстанції були надані усі належні докази щодо факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , проте суд у своєму рішенні про деякі з них не згадав, а іншим дав неправильну оцінку. Зокрема, за час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_2 у них народився син ОСОБА_5 , що підтверджується даними свідоцтва про народження, в якому ОСОБА_2 в добровільному порядку записаний як його батько; даними довідок житлової організації за місцем їх проживання про те, що вони проживали однією сім`єю; написаним поясненням ОСОБА_2 працівникам поліції, у якому він визнав ОСОБА_1 дружиною; даними чисельних накладних про спільне придбання ними закордоном товарів для їх продажу в Україні, тобто спільне ведення бізнесу; за даними договору купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року про придбання у ОСОБА_8 за 801900 грн. житлового будинку по АДРЕСА_3 загальною площею 287,8 кв.м та земельної ділянки, площею 1000 кв.м, чисельними фотознімками їх спільного проживання, показами свідків. На думку апелянта, усі допитані судом свідки, у тому числі і рідна сестра ОСОБА_2 підтвердили факти проживання їх однією сім`єю як подружжя. Також вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам, зазначеним у ст.265 ЦПК України, оскільки у його вступній частині суд не зазначив усіх позовних вимог, у мотивувальній частині не вказав чому відхиляє, крім показань свідків, інші чисельні докази позивачки, як не зазначив і мотивів їх відхилення.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року цивільну справу було знято з апеляційного розгляду та направлено до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення, оскільки в рішенні не зазначено висновок суду щодо кожної з заявлених позовних вимог.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02 листопада 2021 року в задоволенні кожної із заявлених позовних вимог відмовлено.

Представником ОСОБА_1 , адвокатом Латюком П.Я. подана апеляційна скарга і на додаткове рішення. В апеляційній скарзі апелянт просить суд скасувати і додаткове рішення суду. Апеляційну скаргу на додаткове рішення мотивовано тими ж доводами, що містяться в апеляційній скарзі на основне рішення суду від 05 липня 2021 року.

Надійшли відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що наведені позивачем у позові обставини не свідчить про наявність сімейних відносин між позивачем та відповідачем, а саме, окрім ведення спільного бізнесу, не вказала де саме проживали, як вели спільний побут, які мали спільні права та обов`язки. Посилання апелянта на судову практику Верховного Суду лише підтверджують правильність висновків суду першої інстанції про недоведеність позову. Оскільки позивачем не надано жодних доказів наявності обставин, вказаних у судовій практиці, на підтвердження факту проживання однією сім`єю.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що судом першої інстанції повною мірою досліджено та встановлено у повному обсязі усі особливості, причини та умови, які визначають факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки та зроблено висновок про відсутність вказаного факту між позивачем та ОСОБА_2 на підставі наявних доказів у матеріалах справи. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

ОСОБА_2 також подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам норм ст.ст.2, 263 ЦПК України, ст.6 Конвенції, Конституції України, Сімейному кодексу України, судом досліджувались у судовому слуханні усі докази учасників справи та надавалась можливість їх довести та обґрунтувати, спростувати. На думку відповідача, жоден свідок зі сторони позивача під час їх допиту в суді, не вказав про обставини щодо проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 2004 по серпень 2015 року, взагалі про їх спільне проживання. Будь-яких інших належних доказів щодо спільного проживання, придбання спільної нерухомості, та підтвердження внесених за них коштів, набуття доходів, ведення спільного господарства, бюджету позивач не надала, свідки такого не підтвердили. Надані відповідачем докази у справі повністю спростовують доводи позивача. Крім того, зазначає, що подання позивачем двох однакових позовів, відводи суддів у справі, заміна позивачем своїх представників, свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами, що призвели до затягування справи та порушення розумних строків розгляду всупереч ст.6 Конвенції, ст.210 ЦПК України.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник Латюк П.Я. підтримали доводи апеляційних скарг просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив їх відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_3 , Бейлик М.Б. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив їх відхилити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 , Журба М.В. заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив їх відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 01 січня 2004 року по 29 серпня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували, також не перебували у шлюбі з іншими особами.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01 січня 2004 року по 29 серпня 2015 року займалися підприємницькою діяльністю, зареєстровані як фізичні особи-підприємці.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області від 29.12.2010 року.

Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , частка власності 1/1, підстава виникнення права власності: рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02.03.2009 року, справа №2-1289.

В подальшому, на підставі договору дарування від 05.10.2015 року, зареєстрованому приватним нотаріусом Бахарєвою Ю.Ф., за №2501, квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_3 , розмір частки 1/1.

Також, на праві приватної власності ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2 , частка власності 1/1, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу ВЕМ №566131 від 27.12.2006 року.

У договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , від 27.12.2006 року посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Корніловою О.М., зареєстрованим в реєстрі за №7490, зазначено, що до відома продавця доведено заяву покупця, якою він стверджує, що на момент купівлі цієї квартири в зареєстрованому шлюбі або фактичних шлюбних відносинах не перебуває.

Згідно довідки №14220 про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_2 в період з 05.04.1997 року по 25.03.2010 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 .

Актом від 05.01.2019 року, складеного гр. ОСОБА_12 та гр. ОСОБА_13 підтверджується те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю в період з 1997 року по 2011 рік у квартирі АДРЕСА_5 .

Згідно довідки виданої ОСББ «Корона» від 29.11.2017 року, ОСОБА_2 постійно проживає та зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 - з 25.03.2010 року, ОСОБА_3 зареєстрований за цією ж адресою - з 17.03.2016 року.

Іншою довідкою ОСББ «Корона» від 29.11.2017 року підтверджується що, ОСОБА_2 з моменту реєстрації 25.03.2010 року по час видачі довідки проживав в квартирі АДРЕСА_1 , користувався комунальними послугами, своєчасно оплачував комунальні послуги, заборгованості не має.

Проте, довідкою ОСББ «Корона», складеною на підставі Акта від 01.07.2019 року, підтверджено що у період з серпня 2010 року по серпень 2015 року у квартирі АДРЕСА_8 , проживала ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а також донька ОСОБА_1 - ОСОБА_14 - до серпня 2014 року.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Отже, сторона посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести факти, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них.

В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.

Таким чином, доказування є юридичними обов`язками сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначає те, що в період з 01 січня 2004 року по 29 серпня 2015 року вона з ОСОБА_2 хоча не перебувала в зареєстрованому шлюбі, однак проживали однією сім`єю, підтримували шлюбні відносини, позивач в цей період народила спільного з відповідачем сина ОСОБА_5 , сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно придбали квартири та будинок, разом їздили на відпочинок, відвідували друзів.

На підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю позивачка посилається на те, що за час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_2 у них народився син ОСОБА_5 , що підтверджується даними свідоцтва про народження, в якому ОСОБА_2 в добровільному порядку записаний як його батько; даними довідок житлової організації про те, що вони проживали однією сім`єю; написаним поясненням ОСОБА_2 працівникам поліції, у якому він визнав ОСОБА_1 дружиною; даними чисельних накладних про спільне придбання ними закордоном товарів для їх продажу в Україні, тобто спільне ведення бізнесу; за даними договору купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року про придбання у ОСОБА_8 за 801900 грн. житлового будинку по АДРЕСА_3 загальною площею 287,8 кв.м та земельної ділянки, площею 1000 кв.м, чисельними фотознімками, показами свідків.

В матеріалах справи містяться надані позивачкою накладні про придбання нею товарів в Китаї для ведення підприємницької діяльності, в деяких з них містяться тільки записи «Толя-Жанна», не в усіх навіть зазначено дату їх виготовлення та інше (а.с.27-57 т.5).

Довідка ОСББ «Корона», складена на підставі Акта від 01.07.2019 року, в якій зазначене що у період з серпня 2010 року по серпень 2015 року у квартирі АДРЕСА_8 , проживала ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а також донька ОСОБА_1 - ОСОБА_14 - до серпня 2014 року, спростовуються довідкою виданою ОСББ «Корона» від 29.11.2017 року, про те, що ОСОБА_2 постійно проживає та зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 - з 25.03.2010 року, ОСОБА_3 зареєстрований за цією ж адресою - з 17.03.2016 року. ОСОБА_2 з моменту реєстрації 25.03.2010 року по час видачі довідки проживав в квартирі АДРЕСА_1 , користувався комунальними послугами, своєчасно оплачував комунальні послуги, заборгованості не має.

Як вбачається із договору купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями від 16 січня 2011 року, продавцем за яким була ОСОБА_8 , покупцями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за пунктом 6 даного договору «Покупці свідчать. що у зареєстрованому шлюбі не перебувають, але проживають однією сім`єю та підтверджують, що грошові кошти, що сплачуються кожним з них за цим договором, належать кожному з них на праві особистої приватної власності, у зв`язку з чим частки житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями, що набуваються за цим договором, будуть належати кожному з них на праві особистої приватної власності і цей факт доведено до відома Продавця», тобто факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , не підтверджено (а.с. 173,174 т.1).

Повідомлення, які надходили від ОСОБА_2 05.06.2018 року, 08.03.2019 року до Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області стосувалися порядку участі батька у спілкуванні з сином, і надаючи пояснення ОСОБА_2 ОСОБА_1 зазначав як колишня жінка, колишня дружина. В поясненнях від 21.10.2015 року з приводу конфлікту який виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за місцем знаходження будинку, який належить їм на праві спільної часткової власності АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 вказував ОСОБА_1 як цивільну дружину (а.с.27 т.4). Зазначені обставини стосувалися уже періоду володіння та користування домоволодінням, яке належало сторонам на праві спільної часткової власності з 16 січня 2011 року.

Фотографії спільного відпочинку та виховання сина (а.с. 67-95 т.3), із зазначенням позивачкою на кожній з них саме періоду та місця їх здійснення, теж не є належними та допустимими доказами факту спільного проживання однією сім`єю сторін у період придбання ними спірного майна.

Допитані в судовому засіданні, за клопотанням ОСОБА_1 , свідки не підтвердили обставин щодо спільного проживання сторін, ведення спільного бюджету, ведення спільного господарства, прав та обов`язків притаманних подружжю. Про обставини, які їм було відомо, дізнавалися із слів ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що між нею та ОСОБА_2 під час їх спільного проживання склалися усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обов`язки. Обставини, про які зазначала позивачка, а саме: народження сина ОСОБА_5 , що підтверджується даними свідоцтва про народження, в якому ОСОБА_2 в добровільному порядку записаний як його батько; написаними поясненням ОСОБА_2 працівникам поліції, у якому він зазначав ОСОБА_1 як дружину; даними чисельних накладних про спільне придбання ними закордоном товарів для їх продажу в Україні, тобто спільне ведення бізнесу; даними договору купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року про придбання житлового будинку по АДРЕСА_3 , спільний відпочинок, покази свідків, самі по собі не доводять ведення сторонами спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, існування усталених відносин, притаманних подружжю, у період, протягом якого було придбано спірне майно, а тому суд дійшов правильного висновку про недоведеність нею позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, та визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що проживання з відповідачем було постійним, вони мали спільний бюджет, мали спільні витрати, взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю. Позивач не спростувала доводи відповідача, що відносини між ними носили характер періодичних зустрічей і пов`язувала їх лише спільна дитина.

Аргументи заявника про застосування судом першої інстанції норм матеріального права без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду у постановах Верховного Суду від 07.12.2020 року у справі за №295/14208/18-ц, від 20.01.2021 року у справі за №178/90/18-ц, від 22.06.2021 року у справі №554/1251/20 є неспроможними, оскільки у наведених апелянтом постановах Верховного Суду висновок зроблено за інших встановлених судами фактичних обставинах справи.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального в частині написання рішення не спростовують висновків суду та не призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2021 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2022 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк