Номер провадження: 22-ц/813/2823/22
Номер справи місцевого суду: 522/7952/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який вподальшому уточнив, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 780 000,00 грн., інфляційних збитків у розмірі 16 475,89 грн., пені у розмірі 86 190,00 грн., боргу за користування позикою у розмірі 3 850 доларів США за офіційним курсом обміну валют НБУ на день винесення рішення по справі, мотивуючи це тим, що 05.07.2019 року між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б., відповідно якого позивач передав ОСОБА_1 в борг 780 000 грн., що в еквіваленті складає 30 000 доларів США за встановленим сторонами обмінним курсом продажу долару в АТ КБ «ПриватБанк», 1 USD = 26 гривень на день підписання даного договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Грошові кошти надавалися в борг без сплати відсотків. При цьому, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, то за умовами договору він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,05% за кожен прострочений день. Повернення боргу мало відбутися в строк до 05.10.2019 року. За користування грішми, відповідач зобов`язався у розписці щомісячно сплачувати 350 доларів США. Проте, у встановлений умовами договору строк, відповідач борг не повернув.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 05.07.2019 року у розмірі 780 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму інфляційних збитків за договором позики від 05.07.2019 року у розмірі 16 475,89 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму пені за договором позики від 05.07.2019 року у розмірі 86 190,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 826,66 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 січня 2021 року відмовлено.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 26 січня 2021 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи на 01.02.2022 року на 14:30 годину ОСОБА_1 до суду не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на позитивний результат від 30.01.2022 року інфікування корона вірусною інфекцією.

В судовому засіданні 01.02.2022 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Смолка О.В. заперечував проти відкладення розгляду справи, посилаючись на розумні строки розгляду апеляційної скарги, належним чином повідомленого апелянта про розгляд справи та на наявність в нього представника, який має такі самі повноваження, як і його довіритель.

Колегія суддів, порадячись на місці, враховуючи думку представника позивача, ухвалила продовжити розгляд справи за відсутністю апелянта, який 07 липня 2021 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Павлишиним А.І., який 07.07.2021 року, напередодні судового засідання, призначеного на 08.07.2021 року звертався до апеляційного суду про відкладення розгляду справи з наданням часу для ознайомлення з матеріалами справи. Із заявами про розірвання з цим адвокатом договору про надання правової допомоги, ОСОБА_1 до суду не звертався, тому не був позбавлений забезпечити в судове засідання 01.02.2022 року явку свого адвоката Павлишина А.І.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики у розмірі 780 000 грн, інфляційних збитків у розмірі 16 475,89 грн. та пені 86 190 грн.. суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав умов договору позики у встановлений строк, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у вказаному розмірі, яка має бути стягнута з нього на користь позикодавця. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення боргу за користування позикою у розмірі 3 850 доларів США за офіційним курсом обміну валют НБУ на день винесення рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності такої умови в договорі позики. Відмовляючи у вимогах про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про укладення ним договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих в борг грошових коштів для задоволення потреб сім`ї, а також на відсутність згоди ОСОБА_3 на укладення договору позики.

Апеляційна скарга переглядається лише в частині задоволених вимог. В іншій частині рішення не оскаржено, тому апеляційним судом не переглядається та оцінка не надається.

Як правильно встановлено районним судом та вбачається з матеріалів справи, 05 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у власність 780 000 гривень, що в еквіваленті складає 30 000 доларів США за встановленим сторонами обмінним курсом продажу долару в АТ КБ «ПриватБанк», 1 USD = 26 гривень на день підписання даного договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Грошові кошти надавалися в борг без сплати відсотків (п.1 договору).

За умовами п.2 договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 05 жовтня 2019 року 780 000 гривень, що в еквіваленті складає 30 000 доларів США за встановленим сторонами обмінним курсом продажу долару в АТ КБ «ПриватБанк», 1 USD = 26 гривень на день підписання даного договору.

За умовами п.6 договору, у разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений у п.2 строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку або за рішенням суду.

За умовами п.8 договору якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,05% за кожен прострочений день.

Відповідно до п.18 договору, цей договір посвідчено нотаріусом без згоди другого з подружжя позичальника, оскільки зі шлюбного договору, укладеного між подружжям та посвідченого приватним нотаріусом Запольською В.О. 27.10.2016 встановлено, що грошові кошти отримані у позику є особистою приватною власністю позичальника.

На підтвердження отримання від позивача грошових коштів відповідачем власноручно написана розписка від 05.07.2019 року, відповідно якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30 000 доларів США відповідно договору позики від 05.07.2019 року та зобов`язався повернути їх в строк до 05.11.2019 року (а.с. 17 т. 1).

Однак, вбачається, що в порушення договірних умов, відповідач не виконав свого зобов`язання по поверненню суми позики, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка складається з основного боргу за договором позики у розмірі 780 000 грн та інфляційних збитків у розмірі 16 475,89 грн. і пені 86 190 грн. відповідно до п.8 договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦПК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми.

Таким чином, відсотки та пеня поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В договорі позики, укладеного сторонами (п.8), визначено, що якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,05% за кожен прострочений день.

Разом з тим, цим же договором передбачено, що грошові кошти надаються в борг без сплати відсотків.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16.

Встановивши, що відповідач не виконав у строк умов укладеного з позивачем договору позики, оформленого розпискою від 05.07.2019 року, факт написання розписки не заперечував, суму заборгованості, нараховану позивачем не оспорював, оригінал розписки до цього часу знаходиться у позивача, що відповідно до приписів ст. 545 ЦК України свідчить про неповернення позичальником суми боргу, суд зробив правильний висновок про стягнення з боржника суми основного боргу у розмірі 780 000 грн. та інфляційних збитків і пені відповідно до п.8 договору.

Доводи апелянта, що він частково сплачував кошти за договором позики є неспроможними, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

Доводи апелянта про його неналежне повідомлення спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Так, як вбачається з договору позики та розписки від 05.07.2019 року, ОСОБА_1 своє місце проживання вказав за адресою: АДРЕСА_1 . Цю саму адресу ОСОБА_1 вказав в заяві про перегляд заочного рішення, в клопотаннях про ознайомлення з матеріалами справи, в апеляційній скарзі, в клопотанні про відкладення розгляду справи. На вказану адресу, суд надсилав судові виклики на 17.09.2020 року а.с.119-120 т. 1; на 06.10.2020 року а.с.173-174 т. 1; на 04.11.2020 року а.с.179-180 т. 1; на 19.01.2021 року а.с.195-196 т. 1, проте, всі вони повернулися з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, проставлення у поштовому повідомленні відмітки ««адресат відсутній за вказаною адресою» є належним повідомлення особи, якщо вона не повідомила суду іншої адреси.

Інформації про проживання відповідача на момент розгляду районним судом цієї справи за іншою адресою, як про те зазначає апелянт, суд не мав, оскільки відповідач таких відомостей йому не повідомляв.

Доводи апеляційної скарги, що договір позики укладався лише для підтвердження інвестування в ТОВ «Біо-Лайн-Рені» та гарантування подальшого відчуження частки у статутному капіталі, висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, та зводяться лише до незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 24.02.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк