ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2246/22 Справа № 190/166/21 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна

та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 18 липня 2014 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними був придбаний будинок АДРЕСА_1 разом з земельною ділянкою для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, яке було зареєстровано на її чоловіка ОСОБА_2 .. Шлюбно-сімейні відносини між ними не склалися, 24 листопада 2020 року шлюб між ними розірвано. Вважає, що будинок АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування даного житлового будинку є їх спільною сумісною власністю, оскільки придбані в період шлюбу та за спільні сумісні кошти, у зв`язку з чим просить визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного будинку.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю, посилаючись на те, що дійсно з 18 липня 2014 року перебував з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту реєстрації шлюбу вони проживали у будинку АДРЕСА_2 , який ним був придбаний до реєстрації шлюбу та був його особистою приватною власністю. Перебуваючи у шлюбі, вирішив поліпшити житлові умови своєї сім`ї та придбати інший будинок. 29 травня 2015 року року він купив спірний будинок АДРЕСА_1 . Кошти на придбання спірного будинку у сумі 100 000 грн. позичив у ОСОБА_4 , а 05 червня 2015 року належний йому будинок АДРЕСА_2 , що був його особистою приватною власністю продав та отримані ним кошти від продажу будинку повернув ОСОБА_4 .. Таким чином, вважає, що даний будинок з прилеглою йому земельною ділянкою належить саме йому, оскільки він придбав його за власні кошти, які отримав від продажу будинку по АДРЕСА_2 (а.с.48-50).

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частину земельної ділянки площею 0.07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1268 грн. та 2000 грн понесених витрат на проведення незалежної оцінки житлового будинку. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю відмовлено (а.с.119-123).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги (а.с.126-128).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони з 18 липня 2014 року по 24 листопада 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу (а.с.13).

29 травня 2015 року, в період зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав домоволодіння по АДРЕСА_1 разом з земельною ділянкою площею 0.07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.55-56).

Право власності на вказаний будинок та земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.14).

Відповідно до відомостей про застраховану особу, наданих головним Упрвалінням пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розмір виплати на загальнобов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 у 2014 році склав 4388,29 грн., у 2015 році 15256 грн., у 2016 році 17262 грн., 2017 році 32106, 67 грн., 2018 рік - 14730,33 грн., у 2019 році 16517,25 грн., у 2020 році 41896 грн. (а.с.94-95).

Відповідачу ОСОБА_5 на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_2 , придбаний ним на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2012 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13 листопада 2012 року (а.с.51).

Згідно наданої копії розписки, вбачається, що ОСОБА_2 28 травня 2015 року позичив у ОСОБА_4 100 000 грн. на купівлю будинку та зобов`язується повернути кошти після продажу свого будинку, а саме після 05 червня 2015 року (а.с.89).

29 травня 2015 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав домоволодіння по АДРЕСА_1 разом з земельною ділянкою площею 0.07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.14).

Борг у сумі 100000 грн. за договором позики від 28.05.2015 року повернуто відповідачем ОСОБА_2 06.06.2015 року, про що свідчить копія розписки (а.с.88).

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторони з 18 липня 2014 року по 24 листопада 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні сумісні кошти ними був придбаний будинок АДРЕСА_1 , який оформлений на відповідача ОСОБА_2 , відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, у зв`язку з чим позивач має право на 1/2 частину вказаного будинку.

Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх безпідставності, оскільки, за кошти одержані ОСОБА_2 за укладеним в період шлюбу договором позики з ОСОБА_4 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому подружжя проживало, тобто отримані кошти використані на задоволення потреб сім`ї, таким чином посилання відповідача ОСОБА_2 про те, що кошти, які використані ним для придбання спірного будинку, є його особистою власністю, є безпідставні.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що спірне майно, а саме житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 та відмовляючи у позовних вимогах зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що спірне майно, а саме житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18), а тому первісні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, що вказаний будинок був придбаний за особисті кошти ОСОБА_2 , які отримані ним, від продажу будинку АДРЕСА_2 , а тому спірний будинок повинен бути визнаний його особистою приватною власністю, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як зазначає сам апелянт, 28 травня 2015 року він позичив у ОСОБА_4 100 000 грн. на купівлю будинку та зобов`язується повернути кошти після продажу свого будинку, отже, за кошти одержані ОСОБА_2 за укладеним в період шлюбу договором позики з ОСОБА_4 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 .

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: