Справа № 541/551/20
Номер провадження 2/541/13/2022
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 квітня 2022 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Ніколаєнко М.В.,

представника позивача, адвоката Долженко О.М.,

відповідача - ОСОБА_1 та його представника адвоката Педорич В.І.

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однієї сім`єю на час смерті спадкодавця, скасування права власності на Ѕ частину житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину житлового будинку,

в с т а н о в и в:

24.03.2020 ОСОБА_2 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із вищезазначеним позовом, зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 .. Позивач є внутрішньо переміщеною особою у зв`язку з військовими діями на Донбасі та з 12.11.2014 проживав зі своїм батьком однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , до смерті останнього. Саме з цього часу він надавав батькові матеріальну та фізичну допомогу, доглядав, забезпечував ліками, оскільки він був людиною похилого віку та потребував за станом здоров`я сторонньої допомоги. ОСОБА_2 з батьком, ОСОБА_3 , мали спільний бюджет, вели спільне господарство, оплачували комунальні послуги, робили поточний ремонт будинку та господарських будівель. Спільне проживання позивача з батьком підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення, якою засвідчено місце проживання ОСОБА_4 , як внутрішньо переміщеної особи, за адресою: АДРЕСА_1 , та показаннями свідків. Після смерті батька залишився проживати в спірному житловому будинку, а отже вважав себе таким, що прийняв спадщину після його смерті. В 2018 році позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення права власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Проте відповідною постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по причині не доведення тієї обставини, що він проживав спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та пропущенням встановленого законом строку, для подання заяви про прийняття спадщини.

Саме тоді, ОСОБА_2 дізнався, про те, що спадщину після смерті батька прийняв його брат, ОСОБА_5 , проігнорувавши права позивача на спадщину.

Позивач просив суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 , спадкоємця за законом, та ОСОБА_3 на час смерті останнього; скасувати право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.1-18).

В направленому на адресу суду відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_5 , виклав свої заперечення проти позову. Зазначив, що не визнає пред`явлені до нього позовні вимоги та заперечує проти задоволення позову з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_2 після прибуття до м. Миргород з 2014 року постійно проживав разом з відповідачем та його сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Зауважив, що за ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не потребує будь-якого, в тому числі і документального підтвердження фактичного місця проживання заявника, а тому довідка Управління соціального захисту населення Миргородської міської ради не є належним та допустимим доказом фактичного місця проживання позивача. Просив застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_4 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що у січні 2014 року приїхав у м. Миргород з Донецької області та відразу ж оселився в помешканні свого батька ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . З цього часу постійно проживав разом з батьком та здійснював за ним догляд аж до смерті останнього. Позивач заробляв на життя випадковими заробітками, допомагала коштами також і його співмешканка, яка працювала в м. Києві. Комунальні послуги за будинок оплачував відповідач, оскільки останній отримував батькову пенсію. Поховали батька вдвох з відповідачем. Через 2-3 місяці після смерті батька ОСОБА_1 поїхав на заробітки до м. Києва, де перебував близько 4-5 місяців. В квітні 2016 року між братами стався конфлікт, в ході якого ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_4 , що останній не є господарем в батьківському будинку. У вересні 2018 року між ним і братом знову стався конфлікт та відповідач став виганяти його з будинку. Тільки після цього він пішов до нотаріуса оформляти спадщину після смерті батька та дізнався про те, що спадщина прийнята відповідачем. Після смерті батька комунальні послуги сплачував він. Всі його речі на час смерті батька знаходилися в будинку. За життя батька, вони жили спільно, спільно харчувалися, він зробив ремонт фасаду будинку, покрасив вікна, облаштував для проживання літню кухню. Відповідач його не інформував про те, що прийняв спадщину після смерті батька. В квартирі АДРЕСА_3 , в помешканні брата, він проживав незначний проміжок часу, але відвідував його, ходив приймати ванну.

Відповідач ОСОБА_1 суду пояснив, що позивач є його братом, який в травні 2014 року приїхав з Донецької області, оскільки там йшли бойові дії та оселився за його, місцем проживання: в квартирі АДРЕСА_3 . З моменту приїзду, позивач перебував на його повному утриманні, оскільки працювати не хотів, батька не відвідував. В квартирі позивачеві була виділена окрема кімната. Після смерті батька позивач проживав по АДРЕСА_4 , а потім, в кінці травня 2015 року, дружина відповідача вигнала позивача з квартири, оскільки останній не хотів працювати, почав водити в квартиру своїх друзів, що створювало певні незручності сім`ї відповідача. Тільки після цього, позивач ОСОБА_2 переїхав на проживання в будинок, який залишився після смерті батька, по АДРЕСА_1 . Взимку 2016 року позивач, як дрова, спалив куплену відповідачем дошку, став продавати меблі з будинку, у зв`язку з чим між ними стався конфлікт, в процесі якого він і повідомив ОСОБА_4 , що останній не є господарем в батьківському будинку. Після смерті батька він пропонував брату приватизувати присадибну земельну ділянку, але позивач відмовився, після чого відповідач приватизував земельну ділянку на себе. Зауважив, що не інформував брата про те, що оформив спадщину після смерті батька повністю на себе. Догляд за батьком здійснював саме він, купував йому ліки, носив їсти, адже їжу готувала дружина відповідача, закупляв продукти, оплачував комунальні послуги. Підтвердив, що дійсно отримував батькову пенсію, тому і оплачував комунальні послуги за будинок, закуповував все необхідне для батька, крім того витрачав і власні кошти на ті речі, які замовляв батько, оскільки пенсія в останнього була незначною. В задоволенні позову просив відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Представник відповідача адвокат Педорич В.І. зазначив, що позов юридично не може бути задоволений за тими вимогами, які заявлені позивачем. Адже, відсутнє таке поняття, як спільне проживання, а є постійне проживання. Отже, факт який просить встановити позивач, не має для нього жодного юридичного значення. Відсутній такий юридичний спосіб захисту порушеного права, як скасування права власності особи. В задоволенні позову просив відмовити за недоведеністю позовних вимог. Крім того, просив суд застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 строки позовної давності.

Суд, заслухавши, пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовну заяву ОСОБА_4 слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.9).

Позивач ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданим 30.06.1964 Миргородським міським бюро ЗАГС Полтавська обл. (а.с.10).

Відповідач ОСОБА_5 також є рідним сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 , виданим Амурською сільською радою Куйбишевського району Амурської області (а.с.121).

На момент смерті ОСОБА_3 був власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності за останнім було зареєстровано в ДКП «Миргородтехінвентаризація» за реєстровим №245 в реєстровій книзі 32, згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 04.12.1958, посвідченого Миргородською ДНК за р.№870, акт про закінчення і введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 30.01.1987, затвердженого рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради народних депутатів №52 від 18.02.1987. Дані обставини підтверджуються довідкою ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 29.12.2015 №1197 (а.с.142).

Згідно копії матеріалів спадкової справи №164/2015 до майна померлого ОСОБА_3 , витребуваної на запит суду, а також відповідно до інформації наданої завідувачем Першої миргородської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини по померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 звернувся син, ОСОБА_5 , 1956 р.н., заява датована 21 вересня 2015 року (а.с.116-155).

10 вересня 2018 року до Першої Миргородської державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_3 на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся ОСОБА_2 .

Постановою державного нотаріуса Першої миргородської державної нотаріальної контори від 10.09.2018 ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом по спадковій справі №164/2015 відкритій до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки на день смерті заявник не проживав разом зі спадкодавцем, у встановлений законом строк, заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 не подав, а отже вважається таким, що не прийняв спадщину (а.с.154).

Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).

Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.

Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з п.п.4.10 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Як випливає із п.3.22 підпункту 3.22 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Довідку Управління праці та соціального захисту населення №01-12/3513 від 09.08.2018, про перебування на обліку ОСОБА_4 , як внутрішньо переміщеної особи по АДРЕСА_1 , в період з 14.11.2014 по 14.02.2017 включно та що останній отримав довідку внутрішньо переміщеної особи від 12.11.2014, суд вважає належним доказом постійного проживання позивача зі спадкодавцем на день відкриття спадщини. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII.

В судовому засіданні були допитані свідки про яких заявлено позивачем та відповідачем, які повідомили суду, що постійно бачили ОСОБА_4 в дворі, де проживав його батько. Розповідали про відносини, які виникли між ними. Однак, одні свідки ствердно вказували про постійне проживання сина разом з батьком, інші заперечували даний факт, що розцінюється судом прихильністю та симпатією до однієї чи іншої сторони.

Свідченнями свідків також підтверджується перебування речей позивача в помешканні за адресою АДРЕСА_1 та здійснення ним постійного догляду за батьком, який потребував такого догляду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_2 на час смерті його батька ОСОБА_3 проживав разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, вимога ОСОБА_7 про встановити факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час смерті останнього підлягає до задоволення.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 від спадщини не відмовлялась, а тому вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька і розмір його частки відповідно до положень частини 1 статті 1267 ЦК України становить Ѕ спадкового майна, що вказує на законність позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ спірного будинку та припинення на дану частку прав власності відповідача.

Відповідачем у відзиві заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем загального строку позовної давності, який становить три роки. Перебіг даного строку до позовних вимог ОСОБА_1 визначається частиною 1 статті 261 ЦК України. Тобто, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На переконання суду строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4 з приводу встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та оформлення своїх спадкових прав розпочав свій перебіг з моменту офіційної відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, тобто 10 вересня 2018 року, а не з часу отримання свідоцтва про право на спадкове майно відповідачем. Так як незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. А порушення даного права виникає з моменту його оспорювання або не визнання.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14.08.2020 року, за заявою позивача ОСОБА_1 застосовано заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09.

Відповідно до ч.9, 10 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Таким чином, заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 серпня 2020 року, підлягають скасуванню.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , відшкодування судових витрат на користь останнього покладається у повному обсязі на відповідача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 79, 81, 82, 95, 133, 141, 158, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 1216-1218, 1268-1270, 1296 ЦК України, суд,-

у х в а л и в :

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 .

Встановити факт постійного проживання однією сім`єю позивача, спадкоємця за законом ОСОБА_4 із спадкодавцем ОСОБА_3 на час його смерті.

Скасувати права власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_3 , на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 серпня 2020 року у цивільній справі №541/551/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однієї сім`єю на час смерті спадкодавця, скасування права власності на Ѕ частину житлового будинку та визнання права власності в порядку спадкування за законом, а саме: арешт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені судові витратив в сумі 2522 грн.

Рішення може бути оскаржено на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення, шляхом подачі апеляційних скарг безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 08.04.2022 року

Суддя О. А. Городівський