ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м.Суми

Справа №591/1609/21

Номер провадження 22-ц/816/415/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнової Ольги Леонідівни

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2021 року в складі судді Шияновської Т.В., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 23 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

11 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором оренди.

Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , яку на підставі договорів оренди від 12 січня 2013 року, 01 квітня 2019 року орендував відповідач. В порушення умов укладених договорів відповідачем орендна плата вносилась не своєчасно і не в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року, яка згідно наданої ним розписки станом на 01 квітня 2019 року складає 31 000 грн. За час дії нового договору оренди з 01 квітня 2019 року відповідач також вносив орендну плату нерегулярно та не в повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість, що становить 20 976 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь суми боргу по несплаті орендної плати в розмірі 51 976 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди в сумі 14 900 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 294 грн 75 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Смирнова О.Л., не погоджуючись з рішенням суду, посилаючись на неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в стягненні заборгованості в сумі 31000 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт оренди та проживання у двохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 весь час разом з сім`єю з 12 січня 2013 року відповідач ОСОБА_2 підтвердив в судовому засіданні, а також в наданих ним відзиві та запереченні.

Зазначає, що суд першої інстанції не дав вірної оцінки тим обставинам, що на січень 2016 року (коли відповідач припинив сплату за оренду), обставини змінились, мати померла і позивач ОСОБА_1 на той час вже був законним власником квартири і мав право здавати квартиру в оренду.

Вказує, що суд не захистив його прав як власника та наймодавця квартири, необґрунтовано відмовивши в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 31000 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до апеляційного суду не направлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2022 року: 2481 * 100 = 248100 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 грудня 2015 року, виданого державним нотаріусом Ляшенко А.І., ОСОБА_1 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 24,6 кв. м, загальною площею 69,16 кв. м (а.с. 7-11).

01 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір найму (оренди) житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 3 вказаного договору розмір орендної плати складає 5 тис. грн, та сплачується до 10 числа щомісячно, шляхом перерахування на банківський рахунок; витрати за комунальні послуги наймодавець зобов`язався сплачувати самостійно.

Відповідно до п. 5 договору строк дії договору встановлений до 01 квітня 2020 року; договір вважається продовженим, якщо жодна із сторін не заявила про його розірвання (а.с. 14).

З виписки по картці/рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_3 за періоди 01 вересня 2019 року - 18 листопада 2019 року, 01 травня 2019 року - 09 жовтня 2019 року, 01 березня 2020 року - 28 серпня 2020 року та дублікатів чеків ОСОБА_2 за період з 19 квітня 2019 року по 20 жовтня 2020 року вбачається, що ним була сплачена орендна плата на загальну суму 80 100 грн (а.с. 21-44, 62-69).

Тоді, як за період дії договору з 01 квітня 2019 року по 30 жовтня 2020 року загальна сума орендної плати становить 95 000 грн (5 000 грн - орендна плата х 19 місяців - термін дії договору).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по орендній платі у розмірі 14 900 грн, яка складає різницю між сумарною орендною платою за весь термін дії договору та сумою, сплаченої відповідачем орендної плати (95 000 грн - 80 100 грн).

Також судом першої інстанції було встановлено, що 12 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір оренди житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; розмір орендної плати - 3 тис. грн щомісячно (а.с. 13). Дана квартира належала матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Відповідно до розписки від 17 квітня 2018 року ОСОБА_2 зобов`язався сплатити борг за оренду квартири в сумі 7 500 грн протягом 6 місяців; відповідно до розписки від 01 квітня 2019 року ОСОБА_2 зобов`язувався сплатити наймодавцю ОСОБА_3 заборгованість по орендній платі в сумі 32 000 грн; відповідно до додатку до договору оренди житла ОСОБА_2 зобов`язувався погасити наймодавцю ОСОБА_3 борг по орендній платі в сумі 31 000 грн до 02 березня 2020 року (а.с. 16-18).

14 лютого 2020 року ОСОБА_3 зверталася до ОСОБА_2 з письмовою претензією - попередженням про сплату заборгованості за оренду житла - квартири за адресою: АДРЕСА_2 в розмірі 32 000 грн в строк до 25 лютого 2020 року (а.с. 19).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по орендній платі в розмірі 14 900 грн, яка складає різницю між сумарною орендною платою за весь термін дії договору та сумою, сплаченої відповідачем орендної плати. Також суд першої інстанції зазначив, що за період з 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року відсутні підстави для стягнення заборгованості в сумі 31000 грн, оскільки позивач не є стороною договору оренди житлового приміщення від 12 січня 2013 року, а тому у відповідача відсутні будь-які зобов`язання перед ним.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Згідно зі статтями 526, 530, 601, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. ст. 810, 811 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату; договір найму укладається у письмовій формі.

За положеннями ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця (ч. ч. 1, 3 ст. 820 ЦК України).

Встановивши, що на момент укладення договору оренди від 12 січня 2013 року ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 вищезазначена квартира на праві приватної власності не належала та в матеріалах справи відсутні докази наявності доручення власника квартири на укладення ОСОБА_3 вищезазначеного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, відмовивши в стягненні заборгованості в сумі 31 000 грн, оскільки позивач не є стороною договору оренди житлового приміщення від 12 січня 2013 року, а тому відповідач немає зобов`язань перед ним.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не дав вірної оцінки тим обставинам, що на січень 2016 року (коли відповідач припинив сплату за оренду), обставини змінились, мати померла і позивач ОСОБА_1 на той час вже був законним власником квартири і мав право здавати квартиру в оренду, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки позивач не укладав з відповідачем договору оренди від 12 січня 2013 року, а тому права позивача ніяким чином не могли бути порушені за договором, стороною якого він не був.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не захистив його прав як власника та наймодавця квартири, необґрунтовано відмовивши в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 31000 грн. не є такими, що призвели до неправильного вирішення справи, відтак не обумовлюють наявності підстав для скасування або зміни судового рішення, оскільки суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не є стороною договору оренди житлового приміщення від 12 січня 2013 року, а тому будь-які зобов`язання перед ним у відповідача відсутні.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу фактично зводяться до переоцінки доказів, яким вже була надана належна оцінка судом першої інстанції, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнової Ольги Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 грудня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

О. І. Собина