ПОСТАНОВА

Іменем України

31 березня 2022 року м. Кропивницький

справа № 404/7837/20

провадження № 22-ц/4809/356/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Письменного О.А.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

ОСОБА_1

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.12.2021, суддя Іванова Н.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору між батьками про сплату аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору між батьками про сплату аліментів,

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_3 є батьком їхнього спільного сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач працює на посаді старшого диспетчера Державної авіаційної служби України (Украерорух).

Позивач зазначив, що 15 жовтня 2011 року між нею та відповідачем був укладений договір між батьками про сплату аліментів на дитину. Договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цариченко Н.В., зареєстрований в реєстрі за №787.

Відповідно до п.п.1.2 договору, відповідач зобов`язувався утримувати свого сина та сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, не пізніше 25 числа кожного місяця до досягнення ним повноліття, з урахуванням індексації відповідно до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до п. 4 договору, відповідач також зобов`язався брати участь у додаткових витратах на дитину, які пов`язані з санаторно-курортним лікуванням в розмірі 1000 грн. на рік, а також сплачувати суму в розмірі 250 грн. щомісячно на дитячий садок, а в разі її збільшення сплачувати належну суму повністю.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 виконував свої обов`язки згідно договором щодо виплати аліментів та оплати садочка, згодом між ними стали виникати непорозуміння відносно участі відповідача у додаткових витратах, які були необхідними у зв`язку з виникненням у сина проблем зі здоров`ям, а також для розвитку та навчання сина у школі.

Позивач зазначив, що з часу укладення договору, тобто з 2011 року пройшло майже 9 років, за цей час син виріс, пішов у школу. Втрати на його гармонійний розвиток та навчання значно збільшились, але відповідач не вважав за необхідне нести додаткові витрати, вважаючи достатньою мінімальну суму аліментів. Відповідач відмовився взяти участь у таких додаткових витратах на 11 - річну дитину - школяра, як придбання комп`ютера. В цей час необхідність якісного комп`ютера для школяра не викликає сумнівів, так само як і відвідування дитиною гуртків, басейну та іншого з метою розвитку здібностей дитини.

Вказано, що на початку 2018 року із декларації про доходи відповідача за 2017 рік, яка була оприлюднена в Інтернеті, позивачу випадково стало відомо, що відповідач має значні доходи та декілька джерел доходу, про які він замовчував при укладанні договору.

ОСОБА_1 прийняла рішення змінити спосіб отримання аліментів, а саме: розірвати договір між батьками про сплату аліментів від 15 жовтня 2011 року, який фактично визначав сплату аліментів у твердій грошовій сумі та стягнути з відповідача аліменти за рішенням суду в частці від доходу - в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу). У квітні 2018 року звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом про розірвання договору між батьками про сплату аліментів на дитину та стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але їй було відмовлено з посиланням на чинний договір та інші способи захисту порушених прав.

Позивач зазначив, що під час підготовчого засідання по справі № 404/2390/18 за її клопотанням суд витребував з ГУ ДФС у м. Києві інформацію про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_3 за період з 1 квартал 2011 року по 3 квартал 2018 року.

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_3 , їй стало зрозуміло, що саме при укладанні договору, відповідач ввів її в оману, коли стверджував про єдине джерело його доходу та його розмір. Зі змісту відомостей, які отримав суд у 2018 році, вбачається, що на час укладення договору між батьками про сплату аліментів, тобто на 15 жовтня 2011 року, 4 квартал 2011 року, ОСОБА_3 мав декілька джерел доходу: заробітна плата з доплатами в Державній авіаційній службі України, в якій відповідач працював та працює до цього часу, пенсія, виплати по АУ ДП ОПР України.

В 4 кварталі 2011 його доходи склали 44259 грн. 79 коп., тобто 14753 грн. 26 коп. у місяць, де 1/4 частина складає 3688 грн. 32 коп.

Позивач зазначив, що омана відповідача в жовтні 2011 році, мала для неї істотне значення. Вона б ніколи не уклала договір на отримання аліментів у твердій грошовій сумі 1250 грн., якби знала про дійсну заробітну плату відповідача, інші джерела доходу. Відповідач переконав її не звертатися до суду. Тобто, укладання договору під впливом обману відповідача виявилося істотним порушенням її прав та прав дитини. За грудень 2019 року, відповідач перерахував їй аліменти в сумі 2400 грн., водночас його середньомісячний дохід за 2019 рік складає 52418 грн. 40 коп., де 1/4 частина складає 13104 грн. 60 коп.

Вважає, що при укладанні договору відповідач навмисно цілеспрямовано ввів її в оману, переконавши, що укладення договору на його умовах буде значно краще для неї та дитини.

Відповідно до розрахунків, збитки у вигляді не отриманих аліментів склали, з урахуванням строків позовної давності за три роки, що передує розрахунку, тобто за 2018, 2019, 2020 роки - 377 971 грн. 06 коп., подвійний розмір складає 755942 грн. 12 коп.

Договір, який уклала позивач під впливом обману зі сторони відповідача, порушує права дитини, оскільки вона зазнає матеріальні труднощі, отримуючи від відповідача мінімальний прожитковий мінімум для дитини 11 років.

Просила суд, визнати недійсним договір між батьками про сплату аліментів від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Царіченко Н.В. зареєстрований під № 787, стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 збитки, спричинені ОСОБА_1 оманом, в подвійному розмірі в сумі 755942 грн. 12 коп., стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку за період з дня подачі позовної заяви до повноліття сина, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.12.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено зокрема, договір укладений під впливом обману з боку відповідача. Договір укладений на вкрай невигідних умовах для позивача та сина.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17.01.2022 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 18.01.2022 справу призначено до розгляду.

До суду надано відзив на апеляційну скаргу від адвоката Стахєєва О.О., в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

Від представника відповідача адвоката Стахєєва О.О. на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він виїхав за кордон у зв`язку із війною на території України.

Згідно ч.1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Суд апеляційної інстанції перевірив доводи викладені в клопотанні і дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи відповідно до ч.1 ст. 372 ЦПК України відсутні, оскільки відсутні докази на підтвердження зазначених обставин.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

15 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір між батьками про сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цариченко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 787.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно п. 1 умов договору, відповідач зобов`язався утримувати свого сина ОСОБА_5 та сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття.

Відповідно до п. 2 договору, відповідач взяв на себе зобов`язання вищевказану суму аліментів сплачувати не пізніше 25 числа кожного місяця. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації згідно із законом України від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до п.4 умов договору, відповідач зобов`язався брати участь у додаткових витратах на дитину, які зумовлено санітарно-курортним лікуванням, становитимуть 1000 грн. на рік. На ці кошти ОСОБА_6 придбаватиме путівку до санаторію, а також квитки на проїзд, а також, сплатою за дитячий садочок у розмірі 250 грн. на місяць, а в разі її збільшення, сплачувати належну суму повністю. Для цього мати повинна надати докази, які будуть стверджувати особливі обставини та розмір додаткових витрат. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру цих витрат або порядку їх покриття спір вирішується в судовому порядку відповідно до чинного законодавства.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що сторонами в момент укладання договору було погоджено розмір та строк виплати аліментів, тобто умови договору обумовлювались ними, договір укладався сторонами у добровільному порядку, його умови відповідали об`єктивній дійсності, а тому визнавати договір недійсним немає підстав. Жодних належних та допустимих доказів щодо омани позивача при укладанні договору між батьками про сплату аліментів на дитину позивач до суду не надала, наведені нею доводи не можуть слугувати підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

15 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір між батьками про сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цариченко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 787.

Згідно п. 1 умов договору, відповідач зобов`язався утримувати свого сина ОСОБА_5 та сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття.

Відповідно до п. 2 договору, відповідач взяв на себе зобов`язання вищевказану суму аліментів сплачувати не пізніше 25 числа кожного місяця. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації згідно із законом України від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до п.4 умов договору, відповідач зобов`язався брати участь у додаткових витратах на дитину, які зумовлено санітарно-курортним лікуванням, становитимуть 1000 грн. на рік. На ці кошти ОСОБА_6 придбаватиме путівку до санаторію, а також квитки на проїзд, а також, сплатою за дитячий садочок у розмірі 250 грн. на місяць, а в разі її збільшення, сплачувати належну суму повністю. Для цього мати повинна надати докази, які будуть стверджувати особливі обставини та розмір додаткових витрат. У разі недосягнення сторонами згоди щодо розміру цих витрат або порядку їх покриття спір вирішується в судовому порядку відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти догорів про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Договір про сплату аліментів (аліментний договір) є цивільно-правовим договором, відповідно до якого платник аліментів зобов`язується надавати одержувачу аліментів матеріальне утримання на узгоджених ними умовах.

Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст.ст. 230-233 Цивільного кодексу України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: 1) наявність умислу в діях відповідача, 2) істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, 3) наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору між батьками про сплату аліменті на дитину від 15.10.2011 року, сторони визначились із розміром аліментів, які будуть сплачуватись на дитину відповідачем.

Зазначена грошова сума не прив`язується до доходів, які отримує відповідач по справі.

Тому посилання позивача, що відповідач ввів в оману позивача при визначені розміру аліментів під час укладення договору є необґрунтованим.

З п.п.6,7 договору про про сплату аліменті на дитину від 15.10.2011 року вбачається, що сторони визначили, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я будь якої із сторін, якщо сторони погодились, вносяться зміни або доповнення шляхом укладення додаткової угоди, нотаріально посвідченої.Усі спори, що виникнуть , та розбіжності в тлумаченнях окремих положень цього договору в процесі його виконання вирішуються сторонами шляхом переговорів , а в разі недосягнення згоди-у судовому пордку відповідно діючого законодавства.

З матеріалів справи не вбачається, що сторони використали пунк 6, 7 договору при вирішенні спірних питаннь про розмір аліментів, які виникли між сторонами.

Сторони мають право вирішити питання про зміну розмірів аліментів відповідно до зазначених пунктів спірного договору.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження, що відповідач ввів позивача в оману під час укладення спірного договору, щодо розміру та джерел своїх доходів і тому договір з цих підстав є недійсним.

На момент укладення спірного договору волевиявлення сторін на його укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а тому підстави для визнання його недійсним немає.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, оскільки позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження позову.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.12.2021, залишити без змін.

Повний текст постанови складено 11.04.2022.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: