Справа № 604/1254/20
Провадження № 2/604/11/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області

у складі: головуючого - судді Сидорак Г.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ілик Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Підволочиськ в порядку загального провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» (юридична адреса: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців. 77, код за ) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» звернулось до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням за адресою:АДРЕСА_2 , та зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №129Т/Н 07-4.4, згідно якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 72000 євро. З метою забезпечення вказаного кредитного договору, між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належний останньому на праві власності двоповерховий житловий будинок, загальною площею 223,7 кв.м., житловою площею 150,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_2 . Зазначено, що 22.03.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір відступлення права вимоги за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів №UA-TF-2019-01-28-000112-b, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». 22.03.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якої грошова вимога за кредитним договором №129Т/Н 07-4.4 від 16.02.2007 року, договором іпотеки від 26.02.2007 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла». Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №214047071 від 25.06.2020 року та Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №227334930 від 08.10.2020 року, власником вищезазначеного майна є ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла». Керуючись ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі вимоги про усунення порушення позивачем було звернено стягнення на предмет іпотеки - двоповерховий житловий будинок, загальною площею 223,7 кв.м., житловою площею 150,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_2 . Під час здійснення своїх законних прав та обов`язків щодо володіння та розпорядження об`єктом власності позивачу стало відомо, що за вказаною адресою зареєстрований відповідач. Позивач стверджує, що ОСОБА_1 втратив право власності та право користування будинком з моменту реєстрації права власності на будинок товариством. Реєстрація відповідача порушує права та законні інтереси ТОВ «ФК «Амбрелла», як власника, щодо вільного користування та розпорядження належного йому майна, зокрема здійснення господарської діяльності стосовно продажу об`єктів нерухомого майна на ринку вторинної нерухомості. З посиланням на норми ст. 41 Конституції України, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 346, 383 ЦК України позивач просить задовольнити позов.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, у відзиві позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзиву у відведений строк не надав.

Згідно норми частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати із договорів та інших правочинів, чи безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 16 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №129Т/Н 07-4.4, згідно якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 72000 євро. З метою забезпечення вказаного кредитного договору, між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належний останньому на праві власності двоповерховий житловий будинок, загальною площею 223,7 кв.м., житловою площею 150,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_2 . На забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору, відповідач 26.02.2007 року уклав Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В. за реєстровим №374.

22.03.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір відступлення права вимоги за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів №UA-TF-2019-01-28-000112-b, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

22.03.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №439, відповідно до якої грошова вимога за кредитним договором №129Т/Н 07-4.4 від 16.02.2007 року, договором іпотеки від 26.02.2007 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла».

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №214047071 від 25.06.2020 року та Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №227334930 від 08.10.2020 року, власником вищезазначеного майна є ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла», зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 246, право власності зареєстроване 05.03.2020 року за №35834504, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення осіб, однак, ці категорії відносяться до житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особі, яку виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15, 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15 та постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 61-44514св15.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

При вирішенні спору суд також враховує правові позиції Верховного Суду викладені у постановах від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 666/2571/15-ц, від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, відповідно яких придбання будинку повністю або частково не за кредитні кошти виключає можливість виселення відповідачів без надання їм житлового приміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту договору іпотеки від 26.02.2007 року убачається, що предметом іпотеки є двоповерховий житловий будинок, загальною площею 223,7 кв.м., житловою площею 150,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_2 . На момент укладення іпотеки, будинок належав ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Підволочиською селищною радою Тернопільської області 18 травня 1999 року на підставі рішення виконкому селищної ради №59 від 28 квітня 1999 року за №1206.

Отже, встановлено, що спірний житловий будинок був набутий у власність ОСОБА_1 не за кредитні кошти.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» зазначає, що позивач є власником будинку у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, а тому відповідач втратив право користування житловим будинком, у зв`язку зі зміною власника та має бути визнаний таким за рішенням суду.

Однак, на доведення вказаних фактів жодних доказів матеріали справи не містять. Також у ході розгляду справи позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження наявності у відповідача іншого житла та про порушене право позивача у межах заявлених вимог, а саме щодо чинення відповідачем перешкод у користуванні житлом.

Відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами частин 1, 3 ст. 12, частин 1, 5 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами частини 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В контексті наведених положень цивільного процесуального закону, позивач у даному спорі мав довести, що він не лише має право власності на житловий будинок, а також, що відповідач відповідно до вимог чинного законодавства України з урахуванням конкретних обставин справи може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Суд враховує, що вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло та, відповідно, його виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Разом з тим, як зазначено вище, зі змісту іпотечного договору судом встановлено, що житловий будинок, на який позивачем звернено стягнення як на предмет іпотеки, не був придбаний за кредитні кошти, що були надані банком позичальнику ОСОБА_1 , оскільки договір іпотеки укладений 26.02.2007 року і на час його укладання будинок належав відповідачу ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Підволочиською селищною радою Тернопільської області 18 травня 1999 року на підставі рішення виконкому селищної ради №59 від 28 квітня 1999 року за №1206.

Отже, за умови, що іпотечне майно було набуте не за кредитні кошти, відповідач, який проживає в такому житловому приміщенні не втрачає право користування ним у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, адже відповідне є можливим лише у разі пропонування позивачем іншого житла для таких мешканців.

Згідно з частиною 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За правилами частин 2 та 5 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року по справі № 753/72/17 за результатами розгляду спору з подібних правовідносин залишив у силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено правонаступнику банку за договором факторингу у задоволенні позову до фізичних осіб про усунення перешкод у користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, навівши правовий висновок про те, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких умов відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки позивачем не доведено наявності у нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат у зв`язку з відмовою в позові повністю.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 316, 319 ЦК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 9, 109 ЖК Української РСР, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 128, 133, 141, 178, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 284, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» (юридична адреса: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 77, код за ) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Сидорак Г.Б.