КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 358/371/21 Головуючий у суді першої інстанції - Тітов М.Б.
Номер провадження № 22-ц/824/3849/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, який обґрунтовувала тим, що вона та відповідач є батьками малолітньої ОСОБА_2 , яка перебуває на її (позивача) повному матеріальному утриманні.

Так, з 30 грудня 2018 року відповідач перестав цікавитись життям та вихованням дочки, її подальшою долею, не цікавиться успіхами, станом її здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не допомагає ані фінансово, ані матеріально, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу не створює умов для отримання нею освіти.

Крім того позивачка вказувала, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності та в 2019 році притягувався до кримінальної відповідальності.

Також, рішенням Богуславського районного суду Київської області від 04 листопада 2019 року у справі № 358/1500/19, було задоволено заяву лікаря - психіатра Богуславської ЦРЛ про проведення психіатричного огляду у примусовому порядку ОСОБА_3 без його згоди та надано дозвіл на проведення психіатричного огляду в примусовому порядку ОСОБА_3 без його згоди.

В подальшому, ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 10 липня 2020 року у справі № 358/411/20 застосовано щодо ОСОБА_3 , який під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого статтею 126-1 КК України перебував в стані неосудності, примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Тобто відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дочки, а позивачка не бажає, щоб її дитина мала проблеми через неадекватну поведінку свого батька в майбутньому при спілкуванні з ровесниками, в садочку/школі, при вступі до вищого навчального закладу, тому вважає, що відповідач ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню своєї дочки, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Посилаючись на положення ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 164 - 166 СК України ОСОБА_1 просила суд: позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав щодо його малолітньої дочки ОСОБА_2 .

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилалась на те, що вона не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям визначеним у статті 263 ЦПК України, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а відтак підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Апелянт вважає, що численні справи про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не були враховані судом при винесені заочного рішення, оскільки зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача ОСОБА_3 до своїх батьківських обов`язків.

Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу, що вона офіційно працевлаштована, систематично отримує заробітну плату, повністю утримає дитину та себе, ні в чому не відмовляє їй та купує все тільки найкраще, що підтверджується копіями чеків. Дитина знаходиться на її повному утриманні та забезпеченні, щорічно буває на морі, щоденно отримує любов, ласку та турботу з боку матері, бабусі та дідуся, кожні вихідні отримує емоції від різного роду занять (відвідування зоопарків, парків та парків розваг), в теплий час організовуються поїдки за місто та інше.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив про недоведеність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, які б свідчили про його ухилення від утримання та виховання дитини, при цьому не дав жодної оцінки наявним у справі, наданим позивачем на підтвердження її вимог письмовим доказам - довідкам, висновкам та чекам, та відсутності будь-яких заперечень проти позову зі сторони відповідача.

Наголошує й на тому, що ОСОБА_3 змінено раніше установлені примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на амбулаторне психіатричне примусове лікування строком на шість місяців.

Погоджується ОСОБА_1 з тим, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Однак вказує, що ОСОБА_3 перестав цікавитись дитиною з грудня 2018 року остаточно, а до цього, тобто під час спільного прожиття сторін ніде не працював та створював вдома жахливі умови проживання для неї та дитини, що призвело до прийняття рішення щодо окремого проживання. Крім того, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2021 року встановлено з акту комісії лікарів-психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру, № 61 від 10 вересня 2021 року, проведеного в КНП КОР «ОПНМО» за останні три місяці Дані ОСОБА_4 має стабільний стан, з чого можливо зробити висновок, що у відповідача відсутні думки про піклування за дитиною.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 листопада 2021 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи, позивачка у справі ОСОБА_1 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обсягу.

Відповідач у справі ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи ( а.с. 180), на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явився та заяв про відкладення розгляду справи не подав, тому суд з врахуванням положень ст. 372 ч.2 ЦПК України розглянув справу на підставі наявних в справі документів у відсутність відповідача у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки у справі ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 24 листопада 2017 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 6029, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 являються батьками малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Малолітня ОСОБА_2 відвідує дошкільний навчальний заклад № 533 Оболонського Управління освіти міста Києва, зареєстрована та проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Відповідно до характеристики, наданої з місця роботи позивачки вбачається, що ОСОБА_1 за місцем роботи характеризується позитивно, стабільно отримує заробітну плату (а.с. 14, 16, 17).

Згідно висновку служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 104-4660 від 16.06.2021 року вбачається, що батьки малолітньої ОСОБА_2 : ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не перебували. Дитина проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно акту обстеження житлово - побутових умов проживання, складеного службою у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, в квартирі створені умови для проживання, навчання та виховання дитини. Дівчинка забезпечена в достатній кількості шкільним приладдям, одягом та взуття за сезоном, відвідує дошкільний навчальний заклад № 533. ОСОБА_3 неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності. Так, згідно ухвали Богуславського районного суду Київської області від 10 липня 2020 року у справі № 358/411/20, до ОСОБА_3 застосовано примусові заходи медичного характеру, оскільки він страждає на психічне захворювання - шизофренію. До служби у справах дітей батько дитини - ОСОБА_3 з приводу усунення перешкод у спілкування з дитиною - не звертався, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення комісії з питань захисту прав дитини. Станом на 10 червня 2021 року до служби дітей заяв чи пояснень від ОСОБА_3 не надходило, тому рішенням комісії з питань захисту дитини (протокол № 10 від 10 червня 2021 року), Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки і піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 86, 87).

ОСОБА_2 з вересня 2020 року і станом на серпень 2021 року відвідує дошкільний навчальний заклад № 533 Оболонського УО, приводить в дитячий садочок і забирає дитину мама ОСОБА_1 або бабуся ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою № 24 від 11.08.2021 року Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 533 (а.с.96).

Батько дитини ОСОБА_3 проживає окремо, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 04 листопада 2019 року по справі № 358/1500/19, заяву лікаря - психіатра Богуславської ЦРЛ Кириченко Т.М. задоволено та надано дозвіл на проведення психіатричного огляду в примусовому порядку ОСОБА_3 без його згоди, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 49-52).

Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 10 липня 2020 року по справі № 358/411/20, щодо ОСОБА_3 , який під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого статтею 126-1 КК України, перебував в стані неосудності, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом (а.с. 53-55, 80, 81).

На виконання даної ухвали суду, ОСОБА_3 перебував на примусовому лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві Київської обласної ради «Обласне психіатричне - наркологічне медичне об`єднання»

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2021 року, за заявою генерального директора КНП КОР «Обласне психіатричне - наркологічне медичне об`єднання» Г.М. Зільберблата, ОСОБА_3 змінено раніше установлені примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на амбулаторне психіатричне примусове лікування строком на шість місяців (а.с. 122).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, чином з листопада 2019 року у ОСОБА_3 наявне психічне захворювання - шизофренія ( F 20.0 МКХ-10) і на даний час згідно ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2021 року ОСОБА_3 змінено раніше установлені примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на амбулаторне психіатричне примусове лікування строком на шість місяців. Тобто, суд дійшов висновку, що вищезазначені факти підтверджують, що відповідач ОСОБА_3 через тривале психіатричне захворювання шизофренію з листопада 2019 року не може виконувати свої батьківські обов`язки щодо своєї малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що свідчить про відсутність визначених чинним законодавством підстав для позбавлення його батьківських прав щодо дитини - ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Як вбачається із ухвали Богуславського районного суду Київської області від 10 липня 2020 року у справі № 358/4111/20, щодо ОСОБА_3 , який під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого статтею 126-1 КК України, перебував в стані неосудності, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

При постановленні вказаного судового рішення було враховано висновок судово-психіатричної експертизи № 120 від 11.03.2020, яким встановлено, що ОСОБА_3 страждав під час скоєння інкримінованих йому дій і в даний час страждає на психічне захворювання - шизофренію (F 20.0 МКХ-10). ОСОБА_3 не міг під час скоєння інкримінованих йому дій та не може в даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_3 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом (а.с. 81).

Також у кримінальному провадженні судовий експерт Глубокова Н.А. підтримала висновок судово-психіатричної експертизи № 120 від 11.03.2020 та пояснила суду, що наявне у ОСОБА_6 психічне захворювання у вигляді шизофренії було виявлене під час стаціонарного лікування в КНП КОР «ОПНМО» в період з 05.11.2019 по 18.01.2020. Під час експертного обстеження ОСОБА_3 11.03.2020 комісією експертів було підтверджено діагноз виставлений лікарем під час стаціонарного лікування.

Таким чином з листопада 2019 року у ОСОБА_3 наявне психічне захворювання - шизофренія ( F 20.0 МКХ-10) і на даний час згідно ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2021 року ОСОБА_3 змінено раніше установлені примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на амбулаторне психіатричне примусове лікування строком на шість місяців.

Тобто, вищезазначені факти підтверджують, що відповідач ОСОБА_3 через тривале психіатричне захворювання шизофренію з листопада 2019 року не може виконувати свої батьківські обов`язки щодо своєї малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Таким чином, судом першої інстанції не встановлено наявності обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька дитини ОСОБА_3 від виконання його батьківських обов`язків, а тому його не можливо позбавити батьківських прав щодо своєї дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як він не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, про недоведеність позивачем зазначених ним обставин.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 лютого 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв