ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2289/22 Справа № 180/143/21 Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Марганецька міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Марганецька міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що позивачу на підставі договору дарування від 24.12.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Марганецької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, на праві приватної власності, належить квартира АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою зареєстрована і його колишня дружина - ОСОБА_1 , яка була зареєстрована в його квартир, як член сім`ї, де вони спільно мешкали та вели спільне господарство до моменту розпаду сім`ї.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18.07.2018 року шлюб між ними розірвано.

Позивач зазначав, що факт реєстрації та проживання відповідачки порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію. Крім того, зазначав, що фактично маючи у власності житловий будинок, він вимушений орендувати житло, оскільки відповідачка чинила перешкоди у користуванні його майном.

Зазначав, що оскільки відповідачка, вже членом його сім`ї не являється, спільне господарство ними не ведеться, відповідно вона не має права на проживання та користування спірною квартирою з підстав, передбачених ст.406 ЦК України.

У зв`язку з вищенаведеним, позивач просив визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспорт НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( паспорт НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ), проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

17.03.2022 року на адресу апеляційного суду надійшла від відповідача копія свідоцтва про шлюб від 22.01.2022 року, серії НОМЕР_5 , видана Томаківським ВДРАЦС у Нікопольському районі Дніпропетрвоської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), згідно до якого відповідачка змінила своє прізвище з " ОСОБА_4 " на " ОСОБА_5 ".

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування квартири від 24 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Марганецького державної нотаріальної контори Дніпропетровської області.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що проживання відповідача без відповідних правових підстав суперечить правам позивача, як власника квартири на користування квартирою для свого проживання, розпорядження квартирою.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи наступне.

Пунктом 1 ч.1 ст.57 СК України, визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом п.2 ч.1ст.395 ЦК України, речовим правом на чуже майно, зокрема є право користування (сервітут).

У відповідності до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України, встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту.

Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут з спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї.

Таким чином, аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ст.ст.401,402 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено, щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітут визначені у статті 406 ЦК України. Такими підставами, зокрема, є припинення обставин які були підставою для встановлення сервітуту.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, що його власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таким чином, право користування (сервітут) виникло у відповідачки на підставах встановлених законом, тобто після реєстрації шлюбу з позивачем, реєстрація шлюбу стала підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, що зазначено у ч.1 ст.36 СК України.

Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2007 року.

Встановлено, що відповідачка вселилася в квартиру АДРЕСА_1 в якості члена сім`ї власника житлового будинку, як його дружина, і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

На підставі з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Отже, при припиненні сімейних відносин та ведення господарства спільно припиняється дія сервітуту.

Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року, справа №182/7347/18 (провадження № 61-19252св19).

Рішенням Мрганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили - 21.08.2018 року.

Відповідно до довідки № 17-06/1163 від 29.12.2020 року, виданої центром надання адміністративних послуг в квартирі АДРЕСА_1 , окрім позивача, зареєстрована ОСОБА_1 , яка є колишньою дружиною позивача.

Проте, судом встановлено, що відповідачка не втратила інтересу до спірної квартири, постійно мешкає та зареєстрована в житловому приміщенні, в якому також мешкає їх спільна дитина з позивачем.

Позивачка постійно проживала у спірній квартирі до червня 2021 року, тобто до часу коли позивач вчинив дії щодо її виселення на підставі оскаржуваного рішення.

Судом апеляційної інстанції було зобов`язано позивача вирішити питання щодо реєстрації їх спільної з відповідачкою дитини, оскільки на час розгляду справи дитина не зареєстрована у встановленому законом порядку. Позивач зазначав, що він не заперечує зареєструвати сина за спірною адресою. Проте, позивач не виконав вимоги суду та не надав суду відповідних доказів.

У пункті 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено «Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.»

Велика Палата Верховного Суду у справі №447/455/17 дійшла правового висновку, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають взяти до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважити на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Проаналізувавши зазначені вище положення закону, колегія суддів приходить до висновку, що припинення сімейних відносин між позивачем і відповідачем не позбавило відповідачку права користуватися і проживати у квартирі АДРЕСА_1 . Позивачка була вселена і зареєстрована в цій квартирі зі згоди позивача та постійно проживала в ній, у тому числі і на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Позивачем не надано до суду належних доказів у підтвердження його доводів, щодо вчинення відповідачкою відносно нього перешкод у користуванні власністю.

Крім того, факт конфліктних відносин між сторонами у справі, також не може стати правовою підставою для позбавлення відповідачки права користування житлом у домоволодінні, де остання зареєстрована за згодою позивача.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Вказане з урахуванням положень частини першої статті 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захист.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень частини другої статті 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 по справі № 917/1739/17.

Позивачем не вірно обраний спосіб захисту свого права власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням у належній позивачу квартирі в розумінні ст. 406 ЦК України, оскільки його право власності могло б бути захищено шляхом позбавлення права відповідачки користування житловим приміщенням та виселення з нього, за наявності відповідних для цього підстав.

Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що такі позовні вимоги позивачем не заявлялися, а суд, згідно, ч.1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, колегія суддів приходить до висновку, що право позивача, як власника нерухомого майна, не може бути захищено шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, бо вона не залишила спірне житлове приміщення та постійно мешкає в ньому разом із спільною дитиною у зв`язку з чим колегія вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення підлягають розподілу у відповідності до ч. 13 ст.141 ЦПК України, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 362 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Марганецька міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 362 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко