г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4910/21
Номер провадження 2/213/611/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2022 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Мазуренко В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу №213/4910/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника,

В С Т А Н О В И В

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 22.04.1969 по 18.05.2009 (40 років) позивач працював на Інгулецькому ГЗК. Звільнений з роботи 18.05.2009 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Станом на момент звільнення йому підприємством сплачено одноразову допомогу у розмірі 5364,00 грн. Однак, 10 грудня 2021 року він дізнався, що при звільненні роботодавець зобов`язаний був виплатити йому одноразову допомогу у розмірі 3-х місячних середніх заробітних плат. Вважає, що відповідач зобов`язаний доплатити йому одноразову вихідну допомогу в розмірі 4902,09 грн., а також сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. За період з 19.05.2009 по 17.12.2021 його розмір становить 515 410,85 грн., але, враховуючи принцип справедливості і співмірності просить стягнути суму 90 000 грн.

Представник позивача зазначає, що згідно Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача й положення якої розповсюджувалися на відповідача встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Відповідно до п.6.1 Угоди встановлено обов`язок роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботу на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років двомісячної заробітної плати; від 20 і більше років тримісячної заробітної плати. Статтями 5,9 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються та сторін, які їх уклали. Вимоги угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Оскільки відповідач відноситься до підприємств металургійної і гірничодобувної промисловості України, на нього розповсюджуються умови Угоди та поширюються на позивача як на такого, який уклав трудовий договір з підприємством гірничо-металургійного комплексу України.

Строк виконання зобов`язання відповідача визначено ст.47 КЗпП України, згідно якої власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, норми якої позивачем були порушені, тому установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП).

Щодо строку позовної давності, представник позивача зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст.233 КЗпП України та ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» і роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь - яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, що дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат які входять до структури заробітної плати, право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмеженено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Посилається на те, що позивач свої вимоги обґрунтовує умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, але оскільки ПрАТ «ІнГЗК» не є стороною цієї Угоди і, відповідно не є її підписантом, то умови цього документу не розповсюджуються на підприємство. До того ж, позивач звільнився з підприємства пізніше - у 2009 році, а тому дія вказаної ОСОБА_2 угоди також на нього не розповсюджується. Вважає, що вимоги позивача про те, що він мав право при звільненні на вихідну допомогу у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат, є безпідставними та необґрунтованими. Звертає увагу суду на той факт, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який просить стягнути позивач - 90000,00 грн. значно перевищує розмір вихідної допомоги 4902,09 грн., у зв`язку з чим, посилаючись на постанови Верховного Суду, ухвалені у 2021 році, у справах відповідної категорії, зазначає, що справедливим і пропорційним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде орієнтовно трикратний розмір невиплаченої вихідної допомоги близько 16 000 грн.

Окрім того, вважає, що одноразова вихідна допомогапри виході на пенсію не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про заробітну плату» і відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, а тому на неї не розповсюджується положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосовно відсутності обмежень строків звернення до суду за захистом порушеного права, а тому, позивач, який звільнився з підприємства 18.05.2009, пропустив строк звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці.

У задоволенні позову просить відмовити, а у разі, якщо суд не знайде для цього підстав, застосувати принцип співмірності.

Ухвалою від 22 грудня 2021 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 працював на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті. Звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. Його загальний стаж роботи становить 40 років (а.с.19-24).

Згідно довідки від 22.11.2021 за останні 2 місяці перед звільненням, за березень-квітень 2009 заробітна плата ОСОБА_1 складала 6596,51 грн.: за березень 2009 3377,57 грн, за квітень 2009 3218,94 грн; відпрацьовано 322,9 годин: за березень 2009 159,0 год, за квітень 2009 163,9 год. Середньогодинна заробітна плата позивача становила 20,43 грн., середньоденна заробітна плата 162,95 грн., середньомісячна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням (березень-квітень 2009) становила 3422,03 грн. (а.с.12).

Із наданої позивачем копії розрахункової відомості видно, що у травні 2009 позивачу була виплачена одноразова допомога при виході на пенсію у розмірі 5364,00 грн (а.с.14).

Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини.

Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Галузева угода гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно з п.6.14, яким передбачено, що сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується поширювати окремі соціальні пільги та гарантії: зокрема, на непрацюючих пенсіонерів підприємства (п.1.4).

Відповідно до п.1.13 Угоди, вона набуває чинності з 01.01.2007 і діє до укладення нової або перегляду цієї угоди в цілому або окремих її положень, і вона зберігає чинність у випадку зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.5).

Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальні гарантії» зазначеної Угоди на 2007-2008 роки, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне.

З тексту Галузевої угоди вбачається, що її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, Федерації металургів України, господарських об`єднань, та профспілкою трудящих металургійної і гірничо-добувної промисловості України в особі Центрального комітету ПМГУ, тому суд не приймає заперечення відповідача в цій частині і вважає, що дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», оскільки її підписано уповноваженим представником, і застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі.

Також суд враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі №212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача.

Оскільки позивач на момент виходу на пенсію мав стаж роботи на підприємстві відповідача понад 33 роки, тобто більше ніж 20 років, на нього розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний був виплатити йому одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Оскільки така умова не була дотримана роботодавцем, суд вважає, що позивач правомірно звернувся до відповідача з такою вимогою.

Щодо розміру невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати, суд погоджується із зазначеним в позовній заяві розрахунком, проведеним відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, згідно з яким середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, у даному випадку такою подією є звільнення позивача.

Середньомісячна заробітна плата позивача на момент звільнення згідно з довідкою становила 3422,03 грн., тому тримісячний її розмір становить 10 266,09 грн. Відповідач у травні 2009 виплатив позивачу одноразову вихідну допомогу в розмірі 5364,00 грн., тим самим недоплативши йому 4902,09 грн., у зв`язку з чим суд вважає, що саме така сума підлягає стягненню з відповідача.

Щодо вимог стягнення позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що, оскільки позивачу не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією постановою, під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати. Обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (пункт 5 вказаного Порядку).

Згідно з довідкою підприємства, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (березень-квітень 2009 року) становила 162,95 грн. і цей показник необхідно враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. А тому за весь період затримки, який становить 3163 робочих днів - з 19.05.2009 (наступний день після звільнення) по 17.12.2021 (дата здійснення розрахунку позивачем), сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 515 410,85 грн. (162,95 грн. х 3163 днів).

Суд вважає обґрунтованою позицію відповідача про застосування принципу співмірності із заявленою сумою невиплаченої заробітної плати (вихідної допомоги) та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає за можливе зменшити розмір відшкодувань, визначений статтю 117 КЗпП України. Так, розмір простроченої заборгованості, що виникла через несвоєчасну виплату позивачу сум розрахунку при звільненні, становить 4902,09 грн. Позивач звільнився з підприємства відповідача 18.05.2009, а до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся тільки 20.12.2021, тобто зі спливом більш ніж 10 років. Причини, пов`язані з тривалістю такого періоду з моменту порушення права позивача на отримання коштів і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, позивач обґрунтовує лише тим, що про порушення своїх прав дізнався 10.12.2021. Однак посилання у своєму позові на умови Галузевої угоди, суд розцінює як обізнаність позивача з передбаченими угодою виплатами.

При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просить стягнути позивач, значно перевищує суму невиплаченої позивачу одноразової вихідної допомоги.

Тому, враховуючи правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, де зазначено, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця, у зв`язку з чим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, зокрема розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, суд вважає, що буде співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку 50 000 грн.

Щодо застосування позовної давності.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Галузевої угоди при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу положень ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_1 наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Вказана правова позиція зазначена в Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 134/1781/16-ц|61-23397св18.

На підставі викладено, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Також підлягає частковому стягненню з відповідача на користь позивача 504,44 грн. - судовий збір, сплачений ним за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23,76-81,89,95,141,258-259,263-265,274, 279, 352,354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», код ЄДРПОУ 00190905, на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 заробітну плату у виді одноразової допомоги при звільненні у розмірі 4902 (чотири тисячі дев`ятсот дві) гривні 09 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2009 по 17.12.2021 у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , судовий збір в сумі 908,00 гривень в дохід держави.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 на повернення сплаченого судового збору 504,44 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Меланчук Ігор Віталійович, свідоцтво №4467 50074, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Бизова, 5-Б.

Відповідач: ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», - 50102, м. Кривий Ріг, вул. Рудна, 47.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2022 року.

Суддя В.В.Мазуренко