ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2022 року м. Кропивницький

справа № 391/389/21

провадження № 22-ц/4809/170/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області (суддя Мумига І. М.) від 17 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

29 липня 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Як на підставу позову позивач послався на те, що 28 липня 2018 року ОСОБА_2 взяла нього в борг грошові кошти в сумі 6600 доларів США, що на день пред`явлення позову в гривневому еквіваленті становить 178200 грн за курсом АТ «ПриватБанк». Факт отримання відповідачкою коштів в борг підтверджується розпискою, написаною власноруч ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 зобов`язалася повернути позику на першу його вимогу, але не пізніше строку позовної давності, тобто до 28 липня 2021 року, але зобов`язання щодо повернення боргу не виконала.

За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики в розмірі 178200 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2021 року позов задоволено повністю. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення боргу за договором позики 178200 грн та стягнути компенсацію сплаченого судового збору в сумі 1780,20 грн.

Суд першої інстанції встановив, що 28 липня 2018 року сторони по справі уклали між собою договір позики за яким позивач надав, а відповідачка отримала в борг грошові кошти в іноземній валюті в сумі 6600 доларів США, що за курсом АТ «ПриватБанк» на час пред`явлення позову в еквіваленті становить 178200 грн. Оскільки відповідачка борг не сплатила, то суд вважав вимоги позивача правомірними, отже такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим. На її переконання, суд неповно з`ясування обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Суд неправильно застосував норм матеріального права та порушив норм процесуального права, тож вона просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

Зокрема, вона вказує, що впродовж 2018 - 2019 років неодноразово брала в позику грошові кошти у ОСОБА_1 , всього на загальну суму 55000 грн на різні потреби. Повернення боргу здійснювала за рахунок належної їй від ФГ «Зобенка Леоніда Васильовича» орендної плати за земельну ділянку.

Надану позивачу до суду розписку від 28 липня 2018 року вона не писала, а вказані у ній 6600 доларів від позивача не брала. Крім того, в розписці не вказано долари якої саме країни були предметом договору.

Вона вважає, що фактично договір не був укладений, а тому у неї не виникло зобов`язань перед позивачем.

Відзив на апеляційну скаргу

Правом на відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина третя статті 360 ЦПК України.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

28 липня 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір позики на виконання умов якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в борг грошові кошти в іноземній валюті в сумі 6600 доларів США.

ОСОБА_2 позику ОСОБА_1 не повернула.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 про захист свого порушеного права на повернення грошових коштів з підстав невиконання відповідачкою своїх зобов`язань, які виникли з укладеного між ними договору позики.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України).

Зміст договорустановлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України однією з умов чинності будь-якого правочину є вільне волевиявлення йго учасника та відповідність цього волевиявлення його внутрішній волі.

Отже, як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Щодо письмової форми договору позики, яка передбачена ст. 1047 ЦК України, то слід мати на увазі норму ч. 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), якою передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З цього можна зробити висновок, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, способом зовнішнього виявлення внутрішньої волі учасника правочину, який підтверджує його наміри, а також забезпечує ідентифікацію.

За своєю суттю підписана позичальником розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така ж по суті правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зроблено висновок, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігаатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що у справах про відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання саме позивач, як кредитор у зобов`язані, має довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.

У суді першої інстанції позивач доводив укладення договору позики і його умови, а також дійсність невиконаного відповідачкою грошового зобов`язання, надавши до суду оригінал розписки датованої 28 липня 2018 року, яку склала і підписала ОСОБА_2 в присутності трьох свідків про те, що вона позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6600 доларів (а. с. 8).

Зміст цієї розписки вказує на те, що позивач по справі надав, а відповідачка отримала від нього в позику, тобто у борг, грошові кошти в певній сумі.

Виходячи зі змісту ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України вбачається, що зобов`язання позичальника за договором позики полягає в поверненні отриманого від позикодавця, грошових коштів або речей.

В апеляційній скарзі відповідачка заперечила отримання нею від позивача грошових коштів в сумі 6600 доларів США, а також складання та підписання нею розписки від 28 липня 2018 року.

Однак, як вбачається з дослідженого колегією суддів апеляційного суду технічного запису судового засідання, який є додатком до протоколу судового засідання, відповідачка ОСОБА_2 в суді першої інстанції у підготовчому судовому засіданні, а також під час розгляду справи по суті, відповідаючи на питання представника позивача, пояснила суду, що вона особисто написала і підписала розписку про отриманння від ОСОБА_1 в позику грошових коштів, яка міситься у справі, у присутності зазначених у ній свідків. Але, за її твердженням, в розписці вона вказала про отримання 6000 без зазначення конкретної грошової одиниці, маючи на увазі 6000 грн, які насправді отримала від позивача. Вона стверджувала, що розписка, в частині валюти договору - доларів США, є підробленою.

Тож доводи апеляційної скарги, які полягають в тому, що відповідачка взагалі не складала і не підписувала розписку від 28 липня 2018 року, свідчать про непослідовність її позиції, яка до того ж не підтверджена доказами.

Крім того, всупереч принципу змагальності цивільного судочинства, який покладає на сторони обов`язок доведення обставин, якими вони обгрунтовують свої вимоги та заперечення, відповідачка не надала ні до місцевого суду, ні до апеляційного суду жодних доказів на підтвердження своїх пояснень про підробку шляхом дописки її розписки від 28 липня 2018 року в частині валюти договору позики.

Наприклад, таким доказом міг би бути висновок технічної експертизи документів.

Як вбачається з технічного запису судового засідання, суд першої інстанції роз`яснив позивачці її право заявляти клопотання, зокрема, про призначення експертизи, але від неї таких клопотань до суду не надійшло.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що вона не обізнана в у питаннях права та не мала можливості отримати професійну правничу допомогу задля представлення своєї позиції.

Суд першої інстанції роз`яснив позивачці право на представника та отримання професійної правничої допомоги, в тому числі безоплатної й у зв`язку з цим пропонував їй вирішити питання про перерву у судовому засіданні або відкладення розгляду справи на що відповідачка відмовилася, що підтверджується технічним записом судового засідання.

Інших належних, допустимих та достовірних доказів відповідачка суду не надала.

Отже, місцевий суд створив умови для доведення відповідачкою своїх заперечень на позов, які полягають у, нібито, підробці розписки, але відповідних процесуальних дій вона не вчинила.

Належних та допустимих доказів безгрошовості договору відповідачка до суду не надала.

Тож колегія суддів повністю відхиляє доводи відповідачки про недоведеність позивачем укладення з нею договору позики на умовах, які вказані у розписці від 28 липня 2018 року.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 вказав: «Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу».

Цей висновок підтримав Верховний Суд у постанові від 19 липня 2021 року у справі № 522/31737/13.

Відповідачка не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що валютою укладеного між нею і відповідачем договору позики є саме долари США, зазначивши, що отримала від позивача 6000 гривень, однак впродовж усього часу розгляду справи в судах першої та другої інстанцій вона не надала доказів того, що в борг вона взяла грошові кошти в іншій валюті.

Оскільки в Україні історично так склалося, що частину своїх заощаджень громадяни зберігають в іноземній валюті (здебільшого - долари США або Євро), то при укладенні між собою договору позики в іноземній валюті використовують, як правило, саме ці валюти, а не інші конвертовані валюти світу, а також з огляду на відсутність доказів того, що у цьому випадку використовувалися долари іншої іноземної країни, а не США, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом позики були саме долари США.

Аналогічного висновку за схожих обставин справи дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у раніше згаданій справі № 522/31737/13.

Обставини справи, яка переглядається в апеляційному порядку не дає підстав для іншого висновку.

У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про безпідставність висновку суду про те, що валютою договору позики є долари США колегією суддів до уваги не беруться.

Оригінал розписки ОСОБА_2 від 28 липня 2018 року до суду надав позивач, який вимагає стягнення з неї боргу.

Наявність боргової розписки у позивача вказує на те, що борг не сплачено так, як ч. 2, ч. 3 ст. 545 ЦК України передбачено, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Та обставина, що сторони по справи в договорі не обумовили строк повернення позики не позбавляє позивача права вимагати сплатити борг.

Так, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що копію позовної заяви ОСОБА_1 та доданих до неї матеріалів відповідачка ОСОБА_2 отримала особисто 06 серпня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 23), однак впродовж наступних тридцяти днів вона борг не повернула.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Натомість порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, зокрема спірну боргову розписку, та надавши їй належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення між сторонами по справі договору позики, та виникнення у відповідачки заборгованості за вказаним договором в сумі 6600 доларів США, у зв`язку з його невиконанням.

Позовна вимога про стягнення боргу не в валюті договору, доларах США, а в грошовій одиниці України - гривні не суперечить законодавству, зокрема ст. 99 Конституції України, ст. 192,ч. 1 ст. 533 ЦК України.

Однак визначаючи еквівалент невиконаного зобов`язання в національній валюті України, суд не врахував норму ч. 2 ст. 533 ЦК України згідно з якою у такому випадку сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

При цьому офіційний курс гривні щодо іноземних валют - курс валюти, встановлений на певну дату Національним банком України як уповноваженим органом держави. Порядок встановлення та використання офіційного курсу гривні до іноземних валют регламентовано «Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, згідно з яким офіційний курс гривні до іноземних валют та банківських металів встановлюється: а) щоденно - для вільно конвертованих валют (1-а група Класифікатора іноземних валют), для іноземних валют інших країн, які є головними зовнішньоекономічними партнерами України, і для банківських металів - золота, срібла, платини та паладію; б) один раз на місяць - для спеціальних прав запозичення (СПЗ) та інших іноземних валют.

Крім того, за змістом роз`яснення, наданого Пленумом Верховного Суду України у п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», при переведенні іноземної валюти в українську слід керуватися курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Натомість суд першої інстанції прийняв доводи позивача і застосував при визначенні розміру невиконаного зобов`язання у гривнях комерційний обмінний курс гривні до іноземних валют, встановлений АТ «ПриватБанк» на час пред`явлення позову.

Згідно з інформацією, розміщеною Національним банком України в мережі Інтернет за адресою https://bank.gov.ua/, станом на день ухвалення Компанієвським районним судом Кіровоградської області рішення від 17 вересня 2021 року, офіційний курс гривні до долара США становив 26,6672 грн за 1 долар США.

Таким чином еквівалент суми невиконаного ОСОБА_2 грошового зобов`язання, вираженого в іноземній валюті, в переведенні в гривні становить:

6600 х 26,6672 = 176005,52 грн.

Отже, суд першої інстанції загалом правильно вирішив спір, але припустився помилки при застосуванні норм матеріального права в частині визначення суми боргу в гривневому еквіваленті.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Узагальнюючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і правильно встановив обставини справи, надав наявним у справі доказам належну оцінку, правильно визначив характер правовідносин сторін та норми права, які на них поширюються, але припустився помилки при визначенні суми боргу, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню лише частково, а рішення суду - зміні в частині стягуваної суми.

Загалом аргументи апеляційної скарги відповідачки не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У цій справі сторони надали докази про понесені ними судові витрати лише у формі судового збору.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу відповідачки, як і вимоги позивача, то витрати сторін на сплату судового збору розподіляються між ними пропорційно.

Матеріалами справи підтверджується, що за подання до суду позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 1780,20 грн (а. с. 1), а відповідачка сплатила за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2673,00 грн (а. с. 56).

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог на відповідачку покладається судовий збір в сумі 1757,00 грн, а на позивача 35,00 грн.

У зв`язку з цим відповідачка зобов`язана сплатити на користь позивачки різницю - 1722,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2021 року змінити в частині суми стягуваної заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 28 липня 2018 року в сумі 176005,52 грн (сто сімдесят шість тисяч п`ять гривень п`ятдесят дві копійки).

В решті рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) компенсацію судового збору в сумі 1722,00 (одна тисяча сімсот двадцять дві) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. І. Мурашко