РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/21800/20

Провадження № 22-ц/4815/154/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне підприємство «Бертоза & К»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бойчука Костянтина Мефодійовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 серпня 2021 року у складі судді Панас О. В., ухвалене в м. Рівне о 10 годині 02 хвилини, повний текст рішення складено 05 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Бертоза & К» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.В обґрунтування позовних вимог вказувала, що згідно наказу № 26 від 31 серпня 2004 року була прийнята по переводу на посаду бухгалтера-касира в ПП «Бертоза & К». Згідно наказу від. 12.11.2007 року №33 ОСОБА_1 переведено на посаду головного бухгалтера ПП «Бертоза & К». В зв`язку з недотриманням власником ПП «Бертоза & К» трудового законодавства, ОСОБА_1 звернулась до директора ПП «Бертоза & К» п.Бертози Й. з заявою про звільнення її з посади головного бухгалтера з 01.08.2020 року за угодою сторін та була звільнена з займаної посади за п.1 ст.36 КЗпП України. У день звільнення з нею не було проведено розрахунку та не виплачена грошова компенсація за 150 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Просила стягнути з ПП «Бертоза & К» на її користь заборгованість по невиплаченій грошовій компенсації за 150 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований час, що становить 22810 грн 50 коп; середній заробіток за весь період затримки у виплаті компенсації за невикористану щорічну відпустку з розрахунку денної заробітної плати 152,07 грн/роб.день по день фактичного розрахунку; зобов`язати директора ПП «Бертоза & К» Бертозу Й. видати ОСОБА_1 трудову книжку, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати по справі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 серпня 2021 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства «Бертоза & К» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у сумі 22 810 грн. 50 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 2000 грн. 00 коп., та понесені судові витрати в сумі 1681 грн. 60 коп..

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що проведення з працівником повного розрахунку в день звільнення є передбаченим законом обов`язком працедавця, який відповідачем дотриманий не був, та, крім цього, останнім не було доведено відсутності вини у порушенні строків виплати належних працівникові сум при звільненні. Судом також враховано принцип співмірності та справедливого й розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, за якого він дійшов до переконання, що заявлена сума позову не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні та є неспівмірною із встановленим розміром заробітної плати, з огляду на що позовні вимоги задовольнив частково.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, за неповного з`ясування обставин справи та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи представник ОСОБА_1 адвокат Бойчук Костянтин Мефодійович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом не було враховано обставини повернення трудової книжки ОСОБА_1 лише під час судового розгляду, що позбавило його довірительку можливості працевлаштуватися, а також процесуальної поведінки відповідача, спрямованої на затягування справи шляхом заміни представників та звернення із заявою до Управління Держпраці у Рівненській області про проведення перевірки. Пояснює, що позивачка просила стягнути середній заробіток за час затримки з моменту звільнення до ухвалення рішення суду в сумі 59065,29 грн. і така сума є належною компенсацією її порушених трудових прав та відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції змінити в частині відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні сум позивачці та стягнути середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку в сумі 59 065,29 грн., а також витрати на правничу допомогу в сумі 2 800,00 грн..

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ПП «Бертоза & К» ОСОБА_2 не погоджується із її доводами, вважає апеляційну скаргу безпідставною та просить залишити її без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах.

Згідно наказу № 26 від 31 серпня 2004 року ОСОБА_1 прийнята по переводу на посаду бухгалтера-касира в ПП «Бертоза & К».

Наказом № 33 від 12.11.2007 року ОСОБА_1 переведено постійно на посаду головного бухгалтера ПП «Бертоза & К».

Наказом № 1 від 01.08.2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади головного бухгалтера в ПП «Бертоза & К» з 01.08.2020 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника проводиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, та не вручив трудову книжку. Дані обставини стороною відповідача не заперечуються.

На день звільнення у відповідача перед позивачем існувала заборгованість з виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки (150 днів) в сумі 22 810 грн. 50 коп..

Вказана сума стягнута судом першої інстанції і рішення суду в цій частині сторонами не оскаржене, а тому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наданого стороною позивача розрахунку, середній заробіток за весь час затримки по дату ухвалення рішення судом першої інстанції становить 59065,29 грн.

ОСОБА_1 була звільнена 01.08.2020р., з позовом до суду звернулася 22.12.2020р., тобто за минуванням 5 місяців після звільнення. При цьому, судом не встановлено, що зверненню до суду передували письмові заяви до відповідача щодо проведення належних виплат, які не були проведені у день звільнення.

Як вбачається із журналу вхідної кореспонденції ПП «Бертоза & К», ОСОБА_1 01.08.2020 року була подана заява про звільнення (запис №1 від 01.08.2020р.), а 11.09.2020 року заява про надання (видачу) трудової книжки (запис № 2 від 11.09.2020р.).

За положеннями ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові.

Разом з цим, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві колегія суддів доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як встановлено судом, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2020 року по 04 серпня 2021 року включно становить 59 065 грн. 29 коп.

Правильність вказаного розрахунку ПП «Бертоза & К» не оспорює, однак у відзиві на апеляційну скаргу вважає правомірним зменшення судом суми середнього заробітку до 2 000,00 гривень в зв`язку з його очевидною неспівмірністю із встановленим розміром заборгованості та характером цієї заборгованості.

Судом встановлено, що розмір самої заборгованості по виплаті компенсації за невикористані дні відпустки, яка не була виплачена позивачу при звільненні становить 22 810,50 грн., а середньомісячний посадовий оклад позивачки становив 5 100,00 грн.

Апеляційний суд погоджується із визначеною судом першої інстанції сумою відшкодування, оскільки розмір невиплачених позивачу при звільненні сум становив 22 810,50 грн., що є більшою ніж у двічі від визначеної суми середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні (59 065,29 грн).

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо виплати заборгованості в сумі 22810,50 грн.

Стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (59 065,29 грн) порівняно із розміром несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористану відпустку (22 810,50 грн) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бойчука Костянтина Мефодійовича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 серпня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.