Дата документу 06.04.2022 Справа № 331/5646/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1171/22 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Є.У.№ 331/5646/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів: Дашковської А.В.,
Кримської О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військового госпіталю (Військова частина НОМЕР_1 ) Військово-медичного клінічного центру східного регіону про зміну підстав звільнення з роботи,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:
У жовтня 2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до Військового госпіталю (Військова частина НОМЕР_1 ) Військово-медичного клінічного центру східного регіону про зміну підстав звільнення з роботи, в якому просив поновити строк звернення до суду з вказаним позовом та змінити підставу та формулювання її звільнення на ч.3 ст. 119 КЗпП України.
В обґрунтування позову зазначала, що з вересня 2014 року працювала у військовій частині діловодом, а у червні 2018 була переведена на посаду техніка. Наказом від 12.06.2018 її звільнено з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом. 13.06.2018 року такий контракт був укладений строком на три роки і за контрактом вона була призначена водієм відділення матеріально-технічного забезпечення. У червні 2021 року строк дії першого контракту закінчився і вона уклала новий контракт на такий же строк. У середині вересня 2021 року їй стало відомо, що її звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки вона підлягала звільненню на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Посилаючись на вказані обставини, просила поновити строк звернення до суду, визнавши причини його пропуску поважними, змінити підставу та формулювання звільнення та вважати її звільненою на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України з 12 червня 2018 року на час проходження військової служби за контрактом зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на період проходження військової служби за контрактом, про що внести відповідний запис до трудової книжки.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у поновленні строку звернення до суду із позовом до Військового госпіталю (Військова частина НОМЕР_1 ) Військово-медичного клінічного центру східного регіону про зміну підстав звільнення з роботи.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Судове рішення мотивовано тим, що військовою частиною порушені права працівника щодо збереження за ним місця роботи і середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом. Разом з тим, позивач отримала належно оформлену трудову книжку і копію наказу про звільнення 12 червня 2018 року. Військову службу за контрактом позивачка проходила в пункті постійної дислокації військової частини у м. Запоріжжі у тому самому місце, де вона з 2014 року до дня звільнення працювала за трудовим договором та мала реальну можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права у передбачені законом строки. Доказів поважності причин пропущення строку звернення до суду позивачка не надала. Юридична необізнаність позивачки щодо своїх прав не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Посилання позивачки на карантинні обмеження суд визнав неповажною причиною, оскільки вказані заходи були запроваджені майже через два роки після звільнення позивачки з роботи.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає, що пропустила строк звернення до суду з поважної причини, оскільки вона є юридично неграмотною та не була обізнана про свої права. Про порушення свого права вона дізналася у вересні 2021 року та одразу звернулася до суду, а отже висновки суду про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку є помилковими.
У відзиві на апеляційну скаргу військова частина НОМЕР_1 зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування правильності висновків суду першої інстанції зазначає, що 12.06.2018 ОСОБА_1 власноручно написала заяву про звільнення за ст.36 ч.1 п.3 КЗпП та пред`явила припис із Центрального об`єднаного районного військового комісаріату м. Запоріжжя від 11.06.2018. Заяви про увільнення від виконання обов`язків на посаді техніка із збереженням робочого місця у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом від позивачки не надходило. Того ж дня позивачку було звільнено з робота та видано трудову книжку. Наступного дня сторони уклали контракт та позивачка фактично продовжувала виконувати свої обов`язки в тій же військовій частині. Отже, скаржник проходила військову службу в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , а саме у м. Запоріжжя та мала можливість протягом встановленого ст.. 233 КЗпП України місячного строку, звернутись до суду за захистом своїх порушених прав і інтересів, якщо на його думку такі мали місце.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарг без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надала обґрунтованих доказів поважності пропуску строку для звернення з позовом до суду, оскільки проходила військову службу в м. Запоріжжі безперервно, участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях не приймала.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 з 01.09.2014 за трудовим договором працювала у військовій частині НОМЕР_1 діловодом, наказом № 143 від 01.08.2016 була переведена на посаду техніка служби.
11.06.2018 Центральним об`єднаним районним військовим комісаріатом м. Запоріжжя було видано припис, за яким позивачу було запропоновано 11.06.2018 прибути до в/ч НОМЕР_1 для оформлення на військову службу за контрактом. Строк прибуття визначений до 12 червня 2018 року.
12.06.2018 року позивачка подала командиру військової частини НОМЕР_1 заяву про її звільнення з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.06.2018 позивача звільнено за ч.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. Із наказом про звільнення позивачка була ознайомлений 12.06.2018 і цього ж дня отримала трудову книжку.
13.06.2018 позивачем було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу, в якому вказано, що позивач добровільно бере на себе зобов`язання проходження військової служби у Збройних силах України протягом строку контракту на умовах, що визначені даним документом .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.06.2018 ОСОБА_1 прийнято на роботу з 13 червня 2018 року на посаду водія відділення матеріально-технічного забезпечення 450 військового госпіталю (на 100 ліжок) військо-медичного клінічного центру Південного регіону (на 725 ліжок), ВОС 837037А.
Відповідно ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Нормами трудового законодавства встановлені гарантії збереження місця роботи і середнього заробітку для працівників, зокрема, які прийняті на військову службу за контрактом, яким і є позивач в даному випадку.

Обставина, що позивач по справі 12.06.2018 подав заяву про звільнення його з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом не свідчить про законність звільнення його з роботи за даною нормою закону, оскільки, трудовий договір припиняється відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Саме норма зазначеної статті покликана забезпечити гарантії громадян України, які призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, які полягають в обов`язку роботодавця зберігати за такими працівниками місце роботи, посаду, середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Таким чином, виходячи з аналізу норм ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин.

В даному випадку покладено обов`язок дотримання законодавства про працю на работодавця.

Судом першої інстанції встановлено, що контракт був укладений з тією самою військовою частиною НОМЕР_1 , де позивачка працювала, а отже відповідач був обізнаний про підстави припинення трудового договору, а позивачка подала заяву про звільнення з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України через помилкове тлумачення чинного законодавства.

Таким чином, відповідачем при видачі наказу про звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України порушені права позивача щодо збереження за ним місця роботи і середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, які підлягають захисту відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України шляхом зміни формулювання підстав звільнення.

Разом з тим, за змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Встановлений ч.3 цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.
Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Вказані строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.
Частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників.
Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення, а спір про звільнення це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.
Статтею 233 КЗпП України встановлено, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно із пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Отже, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, районний суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачка пропустила встановлений законом строк звернення до суду без поважних причин. Позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження поважності пропуску строку для звернення до суду з цим позовом, а також того, що її своєчасному зверненню перешкоджали непереборні обставини, які зробили неможливим або значно утруднили таке звернення.
З викладених обставин, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду є такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права..
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 по цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова
Судді: А.В. Дашковська
О.М. Кримська