КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/1868/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Кишенею Володимиром Сергійовичем на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Перший Київський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та моральної шкоди, у якому просив: зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 щодо виправлення дати запису № 19, а саме: 30 жовтня 2019 року виправити на 21 липня 2020 року; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 30 листопада 2018 року по 21 липня 2020 року в розмірі 109 572,48 грн.; стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. та понесені судові витрати по справі.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він працював на посаді директора з соціально-побутових питань ПАТ «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» та був звільнений з займаної посади.

Вказував, що постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року по справі № 759/17922/15 було ухвалено рішення, яким визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора з соціально-побутових питань ПАТ «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» та поновлено на попередній посаді, а також стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 215 922,24 грн.

На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист на підставі якого 22 грудня 2018 року було відкрито виконавче провадження.

В подальшому, 11 січня 2019 року постановою головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пішковцій О.В. було змінено назву сторони виконавчого провадження боржника з ПАТ «НВП «Більшовик» на АТ «Перший Київський машинобудівний завод».

Так, 07 лютого 2019 року була винесена постанова про зупинення вчинення виконавчий дій, на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2019 року якою зупинено виконання за виконавчим листом № 759/17922/15 про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2019 року було відновлено виконання за виконавчим листом № 759/17922/15 про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Позивач зазначав, що 05 грудня 2019 року у зв`язку з ухиленням від виконання АТ «Перший Київський машинобудівний завод» постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року, якою його було поновлено на роботі, він звернувся до Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві із заявою про правопорушення.

Пояснював, що 21 липня 2020 року йому стало відомо, що відповідач поновив його на роботі відповідно до наказу № 136/к від 30 жовтня 2019 року, однак наказ про поновлення на роботі йому до відома не був доведений і лише після зміни керівництва АТ «Перший Київський машинобудівний завод» він довідався про своє поновлення та ознайомився зі змістом такого наказу.

Від так, позивач вважає, що з вини відповідача, він знаходився у вимушеному прогулі, пов`язаному з невиконанням постанови Київського апеляційного суду 29 листопада 2018 року, якою його було поновлено на роботі з 30 листопада 2018 року по 21 липня 2020 року, тобто 408 робочих днів.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Перший Київський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 30 листопада 2018 року по 31 жовтня 2019 року у розмірі 60 963, 12 грн. за 227 робочих днів.

Стягнуто з АТ «Перший Київський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 609,63 грн.

Стягнуто з АТ «Перший Київський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ «ПКМЗ» подало апеляційну скаргу та просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апелянт- АТ «ПКМЗ» погоджується, що постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року позивача поновлено на роботі та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 215 922, 24 грн., однак наголошує, що в даній постанов не зазначено про допущення рішення до негайного виконання, а відповідач у грудні 2018 року оскаржував його до Верховного Суду, тому АТ «ПКМЗ» на законних підставах не виконував рішення Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року до розгляду касаційної скарги у Верховному Суді з огляду на те, що було відкрито касаційне провадження і рішення апеляційної інстанції не набрало законної сили.

Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не взято до уваги та в ньому відсутній висновок на яких підставах період розгляду заяви АТ «ПКМЗ» про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню та оскарження рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі було визнано вимушеним прогулом позивача.

Посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, АТ «ПКМЗ» вказує, що до позовної заяви ОСОБА_1 також було долучено копії постанов виконавчої служби Солом`янського району м. Києва, копії постанов виконавчого провадження, копії скарг на дії державного виконавця та бездіяльність слідчого до слідчого судді Солом`янського райсуду м. Києва, які свідчать про невиконання рішення суду не АТ «ПКМЗ», а саме виконавчою службою.

Також, АТ «ПКМЗ» вказує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач, після прийняття рішення Київським апеляційним судом 29 листопада 2018 року, звертався до відповідача з заявою про виконання рішення у добровільному порядку.

Зазначає, що до роботи ОСОБА_1 не приступив і був ознайомлений з наказом 30 липня 2020 року, тому судом вірно враховано заяву ОСОБА_1 , де він просить адміністрацію відповідача вважати адміністративною відпусткою відсутність його на роботі з 31 жовтня 2019 року по 30 липня 2020 року і не враховував цей період до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, апелянт-1 вважає висновок суду першої інстанції про обов`язок АТ «ПКМЗ» сплатити позивачу ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 60 963,12 грн. таким, що не ґрунтується на обставинах та доказах, на які посилався позивач.

Також, не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , в особі свого представника Кишеню В.С. подав апеляційну скаргу, у якій наголошує, що з вини роботодавця, він знаходився у вимушеному прогулі, пов`язаному з невиконанням постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року по справі №759/17922/15, якою його було поновлено на роботі, з 30 листопада 2018 року по 21 липня 2020 року, тобто 408 робочих днів.

Судом першої інстанції не досліджувалися фактичні обставини справи, у зв`язку з чим суд прийшов до помилкового висновку, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за 227 робочих дні при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі, тобто з 30 листопада 2018 року по 30 жовтня 2019 року. Хоча, фактичне поновлення на посаді відбулося саме 21 липня 2020 року, коли ОСОБА_1 прибув на підприємство ознайомився з наказом про поновлення на посаді та надав свою трудову книжку.

Отже, вносячи 21 липня 2020 року до трудової книжки ОСОБА_1 запис №19, відповідачем було неправильно вказано дату його внесення.

Апелянт- ОСОБА_1 вказує, що постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року по справі №759/17922/15, було встановлено, що його середньоденна заробітна плата становить 268, 56 грн., у вимушеному прогулі він знаходився 408 робочих дні, отже, підлягає стягненню із відповідача на його користь середній заробіток в розмірі 109 572, 48 грн. (268,56 грн. х 408 робочих днів).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що оцінив спричинену йому вищевказаними діями відповідача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., виходячи з тривалості невиконання рішення суду щодо поновлення на роботі, характеру порушення його прав, цинічності дій відповідача, оскільки крім тривалого невиконання рішення, відповідач видав наказ про поновлення, проте приховував його та не доводив до його відома. Також з того, що для відновлення своїх прав, ним було докладено чималих зусиль, він постійно звертався зі скаргами та вживав активних дій щодо якнайшвидшого виконання рішення суду, що звісно спричинило істотні вимушені зміни у його житті. Вважає, що оцінена ним моральна шкода в розмірі 5 000 грн. відповідає засадам розумності та справедливості.

А висновок суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди у розмірі 500 грн. вважає безпідставно заниженим, таким що не відповідає фактичним обставинам справи та спричиненим моральним стражданням позивача, звичний уклад життя якого з вини відповідача змінився на значний проміжок часу.

Вказує апелянт-2 й на те, що у прохальній частині позовної заяви просив стягнути з відповідача судові витрати, у позові ним подавався попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у зв`язку із розглядом даної справи, а також в додатках до позовної заяви містилися докази сплати: копія договору про надання правової допомоги та копія квитанції, проте судом першої інстанції не було вирішено питання про судові витрати, які складаються не лише з судового збору, а й з витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, вказує, що позивачем ОСОБА_1 було понесено витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції - підготовка апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу відповідача, участь представника в судових засіданнях.

Враховуючи наведене, представник апелянта ОСОБА_1 - Кишеня В.С. просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також стягнути з АТ «Перший Київський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

07 грудня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника позивача ОСОБА_1 - Кишені В.С. , відповідно до якого не погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача АТ «Перший Київський машинобудівний завод», вважає їх такими, що суперечать фактичним обставинам справи, а також не узгоджуються із положеннями чинного матеріального та процесуального законодавства з огляду на наступне.

Так, вказуючи на невиконанні судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді, відповідач посилається на касаційний розгляд справи, однак постанова Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року набула законної сили у момент її прийняття, а саме по собі подання касаційної скарги жодним чином не пов`язано із зупиненням виконання без відповідного рішення суду на підставі письмової заяви сторони.

Акцентує на тому, що вчинення активних дій позивачем підтверджує факт наявності його зацікавленості та відвертого бажання поновити свої порушені права, а дії відповідача щодо оскарження судових рішень він вважає намаганням затягнути невиконання рішення суду.

Підсумовуючи, у відзиві представник ОСОБА_1 - Кишеня В.С. просить апеляційний суд залишити без задоволення вимоги АТ «Перший Київський машинобудівний завод», а рішення суду першої інстанції залишити без змін в оскаржуваній відповідачем частині.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача у справі ОСОБА_1 та його представника Кишеню В.С. , які підтримала доводи викладені в їх апеляційній скарзі та заперечили проти доводів викладених в апеляційній скарзі відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача у справі АТ «ПКМЗ» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга подана представником позивача у справі ОСОБА_1 , адвокатом Кишеня В.С. підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року по цивільній справі № 759/17922/15 ухвалено рішення, яким визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора з соціально-побутових питань ПАТ «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» та поновлено на попередній посаді, а також стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 215922,24 грн. (а.с. 9-17).

17 грудня 2018 року по цивільній справі № 759/17922/15 було видано виконавчий лист про поновлення ОСОБА_1 на роботі у ПАТ «НВП «Більшовик» на посаді директора з соціально-побутових питань.

Постановою головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пішковцій О.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 57962448 щодо виконання виконавчого листа № 759/17922/15 виданого 17.12.2018 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі у ПАТ «НВП «Більшовик» на посаді директора з соціально-побутових питань (а.с. 29).

Постановою головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пішковцій О.В. від 11.01.2019 року було змінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «НВП «Більшовик» на АТ «Перший Київський машинобудівний завод» (а.с. 30).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2019 року у цивільній справі № 759/17992/15 було зупинено виконання за виконавчим листом № 759/17922/15-ц, виданим Святошинським районним судом м. Києва 17.12.2018 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 29.11.2018 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі у Публічному акціонерному товаристві «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» на посаді директора з соціально-побутових питань у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі до розгляду заяви Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший київський машинобудівний завод» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (а.с. 31-32).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.08.2019 року у цивільній справі № 759/17992/15 було відновлено виконання за виконавчим листом № 759/17922/15-ц, виданим Святошинським районним судом м. Києва 17.12.2018 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі у Публічному акціонерному товаристві «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» на посаді директора з соціально-побутових питань (а.с. 34-37).

Відповідно до заяви позивача (а.с.88) від 30.07.2020 на ім`я Т.В.О. голови правління АТ "ПК МЗ" сам позивач просив відсутність на роботі з 31.10.2019р. по 30.07.2020р. вважати адміністративною відпусткою без збереження заробітної плати.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за 227 робочих дні при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі в загальній сумі 60963,12 грн., оскільки наказ про поновлення позивача на роботі всупереч положення ч. 5 ст. 235 КЗпП України було видано не з 30.11.2018 року, а з 30.10.2019 року тобто через 227 робочих днів.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню(частина сьома статті 235 КЗпП України).

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Згідно зі статтею 65 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої-третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття "затримка" (синонім - зволікання), за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (див. постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

Як встановлено судом першої інстанції при розгляді вказаної справи постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року по цивільній справі № 759/17922/15 ухвалено рішення, яким визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора з соціально-побутових питань ПАТ «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» та поновлено на попередній посаді, а також стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 215922,24 грн.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 384 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Таким чином доводи апеляційної скарги АТ «ПКМЗ» щодо невиконання постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року по цивільній справі № 759/17922/15 поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з соціально-побутових питань ПАТ «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з підстав подачі касаційної скарги на вказану постанову до Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки суперечать вище вказаним нормам процесуального законодавства у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 поданої його представником Кишенею В.С. щодо неправильного визначення судом часу затримки виконання рішення суду та неправильного обрахування суми середнього заробітку колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки із матеріалів справи вбачається, що судом правильно обраховано час затримки виконання рішення суду саме з вини відповідача 227 робочих днів, що підтверджується і документами виконавчого провадження.

Так, із Актів державного виконавця від 23 січня, 03 лютого, 25 лютого 2020 року вбачається, що виконати постанову апеляційного суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі не виявилося можливим, у зв`язку з неявкою позивача (а.с. 81-83 т.1).

Із заяви представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на адресу Головного державного виконавця Солом`янського РВ ДВС в м. Києві Цапенко С.М. вбачається, що позивач у справі на час вчинення виконавчих дій на перебував на території України, у зв`язку з чим вказане рішення не могло бути виконано.

Відповідно до заяви позивача (а.с.88) від 30липня 2020 року на ім`я Т.В.О. голови правління АТ "ПК МЗ" сам позивач просив відсутність на роботі з 31 жовтня 2019 року по 30 липня 2020 року вважати адміністративною відпусткою без збереження заробітної плати.

Оскільки стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду є мірою відповідальності роботодавця за умисне ухилення від виконання рішення суду, а вини відповідача за вище вказаний період не встановлено, тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на підставі ст. 236 КЗпП України середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 227 робочих дні - з 30.11.2018 року по 30.10.2019 року. Вказана сума середнього заробітку розрахована в загальній сумі 60963,12 грн., правильно з врахуванням часу затримки - 227 робочих дня - період вимушеного прогулу (з 30.11.2018 року по 30.10.2019 року) х 268,56 грн. - розмір його середньоденного заробітку = 60963,12 грн.

Разом із тим суд першої інстанції визнавши частково доведеними вимоги позивача в супереч положенням цивільного процесуального законодавства не у повному обсягу вирішив питання щодо понесених позивачем судових витрат.

Так, відповідно до положень ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 16 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Кишеня В.С. був укладений договір про надання правничої допомоги. Згідно до п.1 якого сторони погодило представництво Кишенею В.С. інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції по вказаній справі та сторонами визначено вартість оплати послуг адвоката 5600 грн за складання позовної заяви, 3000 грн. за представництво інтересів у судовому засідання за одне засідання .

З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву до суду подано представником позивача на виконання вище вказаної Угоди ( договору). Позивачем сплачено вказані послуги представника у повному розмірі що підтверджується відповідним актом прийому передачі послуг та квитанцією №336519 від 20 жовтня 2020 року ( а.с. 60, 61).

З урахуванням того, що суд першої інстанції визнав доведеним позовні вимоги ОСОБА_1 на суму 60963, 12 грн, що становить 56 % від первісно заявленим вимог позивача - 109572, 48 грн, тому саме в цьому розмірі із відповідача на користь позивача підлягає стягненню правнича допомога 5600 х 56% = 3136 грн.

Крім того із відповідача також підлягає стягненню і витрати понесені позивачем по сплаті послуг адвоката при апеляційному розгляді справи в розмірі 1500 грн. з врахуванням обсягу доведеності вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.235, 237-1 КЗпП України, ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Кишенею Володмиром Сергйвочем задовольнитии частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року в частині відмоми у стягнення понесених позивачем судових витрат по оплаті правничої допомоги в розмірі 5600 грн, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» (юридична адреса 03057, місто Київ проспект Перемоги, буд. 49/2 ) на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з оплатою послуг правничої допомоги в розмірі 3136 грн.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року .

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» (юридична адреса 03057, місто Київ проспект Перемоги, буд. 49/2 ) на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з оплатою послуг правничої допомоги при апеляційному розгляді в розмірі 1500 грн

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 лютого 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв