Справа № 366/1193/21
Провадження № 2/366/56/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року Іванківський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Слободян Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Німченко Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт. Іванків у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за договором позики, в обґрунтування якого зазначив, що 28.02.2018 позивач та ОСОБА_1 уклали Договір позики № 2026695, за яким позивач надав відповідачу позику у сумі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності зі сплатою процентів за користування позикою 0,01% річних від суми позики, строком до 28.03.2018 на 29 днів та зі сплатою комісії. Дата одержання особою,яка направила пропозицію укласти договір (позивачем) відповіді про прийняття цієї пропозиції шляхом отримання заявки позичальника на сайті позикодавця є датою укладення договору позики між позикодавцем і позичальником згідно пункту 2.1. договору. Пункт 4.2.2 вказаного договору позики визначає обов`язок позичальника вчасно повернути позику, сплатити проценти за користування позикою в порядку, визначеному цим договором та комісію відповідно до підпункту 4.2.2.1 у розмірі 50% від вказаної в договорі суми позики щомісячно, яка розраховується щоденно, виходячи з загального періоду нарахування, який становить кожні 30 календарних днів з дати невиконання або неналежного виконання позичальником при погашенні позики; підпункту 4.2.2.2 100% від вказаної в договорі суми позики щомісячно, яка розраховується щоденно, виходячи з загального періоду нарахування, який становить кожні 30 календарних днів з дати невиконання або неналежного виконання позичальником до моменту погашення власної заборгованості за цим договором в повному обсязі та в порядку, встановленому пунктом 3.4 Договору. Сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься згідно графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики. Згідно п.5.1 Договору позики сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно чинного законодавства України та цього договору. Позивачем були вжиті заходи досудового врегулювання спору, а саме: на контактні номери телефону Позичальника направлялися смс-повідомлення, щодо порушення умов договору та виникнення простроченої заборгованості, також представник позивача неодноразово здійснював інформаційні дзвінки із повідомленням про необхідність здійснювати повернення позики та сплати простроченої заборгованості за позикою. Невід`ємною частиною цього Договору є «Правила про порядок надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту» ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет». Уклавши договір, позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті www.fksm.com.ua.

Так, за домовленістю сторін було погоджено використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором для підписання договору, відповідачем було отримано кошти на зазначених позивачем умовах стосовно розміру позики, процентів за користування позикою та строку повернення позики, що підтверджує факт укладання письмового правочину в електронній формі - договору позики № 2026695 від 28.02.2018 (продукт - «Он-лайн кредитування») від 28.02.2018 на умовах Пропозиції (Оферти) укладення договору позики, що опублікована на веб-сайті https://fksm.com.ua, підписана електронним цифровим підписом позивача 28.02.2018, акцептованою відповідачем 16.01.2019 шляхом підписання електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Грошові кошти були перераховані відповідачу на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 , 28.02.2018 в сумі 3000,00 грн., що підтверджується довідкою ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» вих. № 4699-ВП від 06.04.2021. Позичальник порушив умови договору позики, а саме не здійснив повернення позики відповідно до умов договору із сплатою процентів за його користування та інших платежів у визначений договором строк.

У зв`язку з викладеним вище, позивач звернувся до суду із позовною заявою у якій просить стягнути з відповідача заборгованість відповідно до умов Договору позики станом на 01.04.2021 у розмірі 132 755,58 грн., що складається із: заборгованості за кредитом -

3000,0гривень; заборгованості по комісії 112 201,60 грн.; інфляційні втрати 12293,88 грн.; заборгованість по 3% річних 5 260,10 грн.

Рух справи

19.05.2021позовна заява надійшла до суду.

23.05.2021у справі відкрите спрощене позовне провадження, перше судове засідання призначене на 10.06.2021, яке було відкладене на 15.07.2021, було зняте з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючої судді у нарадчій кімнаті по іншій справі, відкладене на 12.08.2021.

12.08.2021надійшла заява відповідачки про перехід до розгляду справи у порядку загального позовного провадження. Заява задоволена ухвалою від 12.08.2021. Підготовче судове засідання призначене на 21.09.2021, відкладене за клопотанням представника відповідача на 04.10.2021 для надання можливості подачі відзиву на позов.

23.09.2021надійшов відзив на позов.

04.10.2021надійшла відповідь на відзив, підготовче судове засіданні відкладене на

25.10.2021.

25.10.2021закрите підготовче судове засідання, розгляд справи призначений на

25.11.2021,відкладене на 23.12.2021, на 04.02.2022, на 21.02.2022.

Позиції сторін

Представник позивача у судове засідання не з*явився. Про день і час слухання справи повідомлений вчасно, належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У відзиві на позов стверджував, що вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися; про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановлений законом спосіб. Надіслали відзив на позов у якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Позиція мотивована тим, що самого факту отримання 28.02.2021 позики у розмірі 3000 грн. позивач не заперечує, однак тексту Договору про надання позики вона не отримувала, його не підписувала, побачила цей Договір вперше лише отримавши копію позову та додатків до нього, в електронному вигляді текст Договору їй не надсилався. За користування позикою кошти сплатила лише один раз 24.03.2021 у сумі 1450 грн.

Крім цього відповідач у відзиві на позовну заяву зазначила, що позивачем був пропущений термін позовної давності ( черговий платіж вона мала здійснити 29.04.2018, позивач здав позов на пошту лише 13.05.2021, тобто з пропуском встановленого законом 3- річного строку, без зазначення мотивів пропуску строку та клопотання про його поновлення; вимога позивача по сплаті заборгованості в частині сплати «комісії» є нікчемною, оскільки

договором не визначено вид і предмет її, як супутньої послуги, її необхідність, обґрунтування вартості ( відповідна правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 19.08.2020 у справі № 641/11984/15-ц). Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, дійсній на момент отримання позики) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Недійсність комісії підтверджується положеннями п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у якому зазначено, що несправедливою є зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції), а зазначена вище норма угоди позики про комісію встановлює її розмір 50 та 100%.

Представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву вважає доводи відповідача необгрунтованими, зокрема зазначив, що підписання договору було виконане у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію». Позивачем не було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», так як на момент укладення договору позики набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», яким було врегульовано спірні правовідносини, та зазначений Закон не містить жодних обмежень щодо встановлення комісій за обслуговування кредиту. Строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 259 ЦК України та п. 5.4 Договору, сторони домовились про збільшення строку позовної давності у термін 10 років (до 28.03.2028).

Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Встановлені судом обставини

Дослідивши письмові матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12 ЦПК України).

Судом встановлено, що ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню в кредит грошових коштів на умовах строковості, зворотності та платності.

28.02.2018між позивачем та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір позики № 2026695.

Відповідно до підпункту 2.2.1 пункту 2.1 зазначеного договору, позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути позику, сплатити проценти та всі інші платежі за користування кредитом.

Пунктом 2.2.3 договору встановлено, що позика надається строком на 29 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Позика надається строком на 29 днів до 28.03.2018 (включно).

Проценти за користування позикою нараховуються відповідно до пункту 2.2.4 договору, а детальний розпис сукупної вартості позики зазначено в Графіку розрахунків, який є частиною Договору.

П. 5.4 Договору відповідно до п.1 ст. 259 ЦК України, сторони домовились про збільшення строку позовної давності, що стосуються до правовідносин згідно цього Договору та таких що пов`язані з ним, та встановили його тривалість у 10 років.

Відповідно до графіку розрахунків до договору позики, сума позики склала 3000 грн., термін платежу 29 днів, сума до сплати процентів 0,02 грн. та 1501,93 грн. щомісячної комісії, сукупна вартість позики 4501,93 грн.

Згідно листа ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 06.04.2021 за дорученням ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» на картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 28.02.2018 було перераховано 3000 грн.

За період з 01.03.2018 по 31.03.2018 позивачем було нараховано комісій по кредитному договору № 2026695 від 28.02.2018 у розмірі 1553,70 грн.

Відповідачем в рахунок погашення взятої позики здійснено єдиний платіж у березні 2018 у сумі 1450 грн. Зазначена сума була зарахована на погашення нарахованих комісій. Тобто, сплативши 1450 грн. ОСОБА_1 не погасила вчасно ні суми позики, ні зазначених у графіку розрахунків процентів і комісій.

Відповідно розрахунку заборгованості, наданого суду позивачем, станом на 01.04.2021 року загальна сума заборгованості позичальника перед позикодавцем за договором позики складає 132 755,58 грн., з них: заборгованості за кредитом - 3000,00 гривень; заборгованості по комісії 112 201,60 грн.; інфляційні втрати 12293,88 грн.; заборгованість по 3% річних 5 260,10 грн.

Суд звертає увагу на те, що у претензії, яка була надіслана відповідачу за № 777-5418994 від 29.07.2021 за підписом директора ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет», зазначено, що сума заборгованості станом на 29.07.2021 складає 42819,00 грн.

Мотиви суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Стаття 627 ЦК України та стаття 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній

формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до частини першої та частини другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З урахуванням вищевказаного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

У статті 3 цього Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

А тому, суд вважає доведеним укладення між сторонами електронного договору (відповідач поставила підпис у ньому одноразовим електронним ідентифікатором, що підтвердила у відзиві, зазначивши, що їй було повідомлено одноразовий пароль для входу в її електронний кабінет. Після входу в цей кабінет вона одразу отримала 3000 грн.). Той факт, що вона не читала всі файли, які знаходились у електронному кабінеті не спростовує того, що вони там були прикріплені і вона мала можливість з ними ознайомитися).

При цьому у зазначеному договорі сторони погодили збільшення строку позовної давності до 10 років згідно п.1 ст. 259 ЦК України. Відтак, строк позовної давності, встановлений договором від 28.02.2018 не сплинув.

Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статей 526,615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки статтею 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з повідомленням директора ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» Тихонової О.О. за вих. № 4699-ВП від 06.04.2021, відповідно до договору № ВП-081216-2 від 08.12.2016 було здійснено за дорученням ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» наступний успішний переказ: 28.02.2018 на суму 3000,00 грн., маска картки НОМЕР_1 , код авторизації 731133, номер транзакції в системі WayForPay-20b89f6e6c1с88f6b9еb33е4fа9е193а06bd9. Як вбачається з електронної роздруківки транзакції, власником зазначеної картки є ОСОБА_1 , відповідач у справі.

При цьому, згідно умов пункту 8.1 Договору позики 2026695 від 28.02.2018 невід`ємною частиною цього Договору є «Правила про порядок надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту» Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (далі - Правила). Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті www.fksm.com.ua.

Проте, до позовної заяви позивачем не додано копії Правила про порядок надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет».

Текст зазначених вище Правил, розміщений на сайті www.fksm.com.ua, не може бути належним доказом, оскільки зміст редакції цього документа повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет»), яке може вносити зміни в ці Правила і позивачем до суду не надано доказів того, у якій саме редакції ОСОБА_1 була ознайомлена з Правилами та погодилася їх неухильно дотримуватись.

З огляду на викладене вище суд приходить до висновку, що позивачем доведено ту обставину, що 28.03.2018 ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» на підставі укладеного електронного договору надало ОСОБА_1 позику в сумі 3000,00 грн. шляхом перерахування зазначених грошових коштів (позики) на картковий рахунок № НОМЕР_1 , (власник картки ОСОБА_1 , яка не спростовує зазначеного факту). Відтак, у відповідності положень абзацу першого частини першої статті 1046 ЦК України у неї існувало зобов`язання щодо повернення «Фінансово-кредитний супермаркет» суми позики у розмірі 3000,00 гривень.

Щодо стягнення заборгованості по комісії, суд зазначає наступне

Відповідно до підпунктів 4.2.2.1., 4.2.2.2. позичальник зобов`язаний сплатити комісію 50 % від суми позики - щомісячно з дати укладання цього Договору та сплачується позичальником при погашенні позики; 100 % від суми позики - щомісячно з дати невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань та сплачується до моменту погашення власної заборгованості.

Вимога про нарахування та сплату комісії за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

Аналогічна позиція викладена у постанові ВС від 27.01.2020 ( справа № 754/6091/18).

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті першої).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2071 цс 16.

Суд звертає увагу, що, згідно п.2.1 укладеного електронного договору, кошти надані на споживчі цілі.

Згідно положень абзацу першого частини першої статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень абзацу першого частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У свою чергу частина друга статті 625 ЦК України передбачає сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями статей 549-552 ЦК України передбачено сплату неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання.

Аналіз зазначених вище норм вказує на те, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання.

Проте, положеннями параграфа 1 «Позика» Глави 71 Розділу І Книги п`ятої ЦК України не передбаченого такого наслідку укладення договору позики як сплата комісії.

З урахуванням наведеного вище суд дійшов висновку, що позовна вимога про щодо стягнення з відповідача заборгованості по комісії є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. Відтак, сплачена позивачкою сума 1450 грн., яка була зарахована на сплату нарахованих комісій, має бути врахована у суму погашеного тіла кредиту, і стягненню з відповідачки підлягає 1550 грн.

Щодо стягнення 3%річних у порядку статті 625 ЦК України, слід зазначити таке.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10. 2011 року у справі № 6-38цс11, від 01.10.2014 року у справі № 6- 113цс14). Отже, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі № 6-42цс11) та нараховуються незалежно від вини боржника (постанова Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11).

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2.1., 2.2.3 зазначеного Договору, позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути позику, сплатити проценти та всі інші платежі за користування кредитом до 29.04.2018. Фактично відповідач сплатила лише 1450 грн.

Оскільки судом встановлено, що відповідачем порушені строки погашення позики, які встановлені договором, тобто, боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, позивач має право на отримання від відповідача 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних за період з 28.02.2018 по 01.04.2021 у розмірі 5260,10 грн.

Однак, суд не погоджується з обґрунтованістю заявленого позивачем періоду нарахування 3% річних, а саме щодо наявності підстав їх нарахування саме з 28.02.2018, коли позика була перерахована на картковий рахунок відповідача, оскільки положеннями частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що сплата 3% річних від простроченої суми здійснюється за весь час прострочення.

У свою чергу, прострочення виконання відповідачем почалось лише після 28.03.2018 року, коли закінчився строк на який позику було надано (підпункт 2.2.3 Договору позики), а сама позика не була повернута позивачу відповідачем ОСОБА_2 .

Тобто, 3% річних підлягають нарахуванню за період з 29.03.2018 по 01.04.2021. Крім того, сума заборгованості, яка враховується для розрахунку 3 % річних повинна становити 1550,00 грн. ( з урахуванням сплачених 1450 грн. з підстав зазначених вище).

Розрахунок 3%річних (стаття 625 ЦК України) здійснюється за такою формулою: 1550.00x3/100/365x1099=140,01 грн. З яких: Період прострочення з 29.03.2018 по 01.04.2021; сума заборгованості - 1550.00 грн.; кількість днів прострочення - 1099.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 140,01 грн., у зв`язку з чим позовна вимога позивача у цій частині підлягає частковому задоволенню. /

Щодо стягнення індексу інфляції в порядку статті 625 ЦК України

Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму збитків з урахуванням індексу інфляції за період з 28.02.2018 по 01.04.2021 у розмірі 12293,88 грн.

Однак, суд також не погоджується з обґрунтованістю заявленого позивачем періоду нарахування індексу інфляції, а саме щодо наявності підстав їх нарахування саме з

28.02.2018,коли позика була перерахована на картковий рахунок відповідача, оскільки положенням частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що сплата індексу інфляції здійснюється за весь час прострочення.

У свою чергу прострочення виконання відповідачем ОСОБА_1 почалось лише з

29.03.2018,коли закінчився строк на який позику було надано (підпункт 2.2.3 Договору позики), а сама позика не була повернута позивачу відповідачем.

Тобто індекс інфляції підлягає нарахуванню за період з 29.03.2018 року по 01.04.2021.

Висновки щодо необхідності надання позивачем розрахунку заборгованості зазначені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), а також Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 263/5853/13-ц (провадження № 61- 12098св19).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 Цивільного процесуального кодексу).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, у даному випадку - розрахунок заборгованості за договором позики, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Такий висновок зазначений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283 св 18).

Суд зазначає, що сума заборгованості, яка враховується для розрахунку інфляційних втрат становить 1550,00 грн.

Отже, індекс інфляції починаючи з 29.03.2018 по 01.04.2021 включно складає:

Індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення:

квіт. 2018=100,8, трав. 2018 = 100.0, черв. 2018 = 100.0, лип. 2018 = 99.3, серп. 2018 = 100.0, вер. 2018 = 101.9, жовт.2018 = 101.7, лист. 2018 = 101.4, груд. 2018 = 100.8, січ. 2019= 101.0, лют. 2019 = 100.5, бер. 2019= 100.9, квіт. 2019 = 101.0, трав. 2019 = 100.7, черв. 2019 = 99.5, лип. 2019 = 99.4, серп. 2019 = 99.7, вер. 2019 = 100.7, жовт. 2019 = 100.7, лист. 2019 = 100.1, груд. 2019 = 99.8, січ. 2020 = 100.2, лют. 2020 = 99.7, бер. 2020= 100.8, квіт. 2020 = 100.8, трав. 2020 = 100.3, черв. 2020 = 100.2, лип. 2020 = 99.4, серп. 2020 = 99.8, вер. 2020= 100.5, жовт. 2020 = 101.0, лист. 2020 = 101.3, груд. 2020 = 100.9, січ. 2021 = 101.3, лют. 2021 = 101.0, бер. 2021 = 101.7, квіт. 2021 = 100.7.

Розрахунок здійснюється за формулою

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

......

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

IIc (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) = 1.20523123

Інфляційне збільшення:

1 550,00 x 1.20523123 - 1 550,00 = 318,11 грн.

Тобто, з відповідача на користь позивача за прострочення погашення позики підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 318,11 грн., у зв`язку з чим, позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;

показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості за договором позики у розмірі 2008,12 грн., з яких: 1550 грн. заборгованість за позикою, інфляційних втрат 318,11 грн. та заборгованості по 3%річних 140,01 грн.

Враховуючи те, що позовну заяву ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» задоволено частково, суд, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 62,81 грн., виходячи з розрахунку: 2008,12 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 2270 грн. (сума сплаченого судового збору) : 132755,58 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 34,33 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 89, 141, 247, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» заборгованість за Договором позики № 2026695 від 28.02.2018 у розмірі 2008,12 грн., з них 1550 грн. заборгованість за позикою, інфляційних втрат 318,11 грн. та заборгованості по 3% річних 140,01 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» суму сплаченого судового збору у розмірі 34, 34 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22.02.2022.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет», СДРПОУ 35604217, адреса: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 16;

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП

НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Суддя Н.П. Слободян