Справа №705/4444/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2022 року м.Умань
Уманський міськрайонний суд Черкаської області
в складі: головуючої-судді Гудзенко В.Л.
за участю секретаря судового засідання - Музичук Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом із зняттям реєстрації та виселення із квартири, -
ОСОБА_1 звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом із зняттям реєстрації та виселення із квартири. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована та проживає. Відповідач ОСОБА_2 є її рідним сином, який зареєстрований та проживає із нею у вказаній квартирі з 07.07.2009. Однак, відповідач протягом тривалого часу веде антисоціальний спосіб життя, не працює, зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, має неврівноважений та агресивний характер. Відповідач часто вчиняє сварки та бійки, пошкоджує меблі та інші речі, створює нестерпні умови проживання, що призводить до неможливості їх спільного проживання. Відповідач переселятися не має наміру, при цьому вчиняє фізичне та моральне насильство проти неї. Позивач зазначає, що вона неодноразово з цього приводу зверталася до Уманського ВП ГУНП в Черкаській області, однак відповідач продовжує вчиняти неправомірні дії відносно неї. Відповідач не приймає участі по утриманні квартири, комунальні послуги не сплачує, вони не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Тому позивач вимушена для захисту своїх прав звернутися з позовом до суду та просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , зняти його з реєстрації та виселити із вказаної квартири без надання іншого житла.
Позивач ОСОБА_1 , будучи повідомленою належним чином про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. На адресу суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечувала проти винесення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки у судові засідання відповідач суду не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду, відзив на позовну заяву до суду не подав, та відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлений належним чином про розгляд справи.
Частина 1 статті 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно статті 281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.
Суд враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності позивача та відповідача, враховуючи наявність підстав, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України.
Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України).
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 07.12.1998 та Договору дарування від 18.12.1998.
Відповідно до довідки № 76, що видана 27.09.2021 головою квартального комітету АДРЕСА_2 проживає та зареєстрована ОСОБА_1 разом із нею по вказаній адресі зареєстрований та поживає син ОСОБА_2 ..
Позивач у позові посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу веде антисоціальний спосіб життя, не працює, зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, має неврівноважений та агресивний характер. Крім того, він часто вчиняє сварки та бійки, пошкоджує меблі та інші речі, створює нестерпні умови проживання, що призводить до неможливості їх спільного проживання.
Крім того, 17.07.2021 інспектором Уманського РУП ГУНП у Черкаській області винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 194783 відносно ОСОБА_2 у зв`язку із скоєнням домашнього насильства відносно ОСОБА_1 .
Як вбачається із постанов Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.07.2021, 03.08.2021, 13.09.2021 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки він вчиняв психологічне насильство відносно свого сина ОСОБА_4 та матері ОСОБА_1 .
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
У відповідності із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положенням ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зазначила, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Згідно частини 1 статті 116 Житлового кодексу якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" N 2 від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів (заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, а також заходи громадського впливу).
Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.
Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів містять положення ст. 81 ЦПК України, відповідно до яких доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Таким чином, на підставі досліджених доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що квартира належить позивачу на праві приватної власності, вона не дає згоди на проживання у ній сина ОСОБА_2 , оскільки він систематичним порушенням правил соціального співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, систематичним вчиненням домашнього насильства по відношенню до позивачки відповідач перешкоджає їй належним чином користуватись та розпоряджатись спірною квартирою. З огляду на викладене, для досягнення справедливого балансу між усіма особистими інтересами, відповідача слід виселити зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, що, на думку суду, буде відповідати позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист позивачки від домашнього насильства.
Що стосується вимог позивача про позбавлення відповідача права користування спірної квартирою, то окремому задоволенню ці вимоги не підлягають, оскільки у разі виселення відповідача зі спірної квартири він буде позбавлений можливості користуватись нею.
З норм статей 3, 7, 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється вповноваженим органом реєстрації - виконавчим органом сільської, селищної чи міської ради, на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення цієї особи права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Тому, що стосується вимог позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідача, то підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається, у зв`язку з тим, що рішення суду про виселення є достатньою підставою для зняття особи з реєстрації, що відповідає положенням ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача;у разі відмови в позові - на позивача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 258-259, 263, 265, 280-288, 354 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом із зняттям реєстрації та виселення із квартири- задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір в сумі 908 грн..
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Валентина Леонідівна Гудзенко