Справа № 497/149/2021
Провадження № 2/497/13/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2022 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Раца В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Божевої І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку загального позовного провадження, в місті Болграді, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

05.02.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» та просив постановити судове рішення, яким поновити його на посаді бригадира на дільницях основного виробництва в підприємстві; стягнути з відповідача на його користь невиплачену йому заробітну плату на момент звільнення тобто на 11 січня 2021 року в розмірі 54 005,94 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахування з ним до дня фактичного розрахування, або у разі поновлення його на роботі, за весь час вимушеного прогулу.

Позивач посилається на те, що він з 1976 року працював в радгоспі ім.Суворова, в с.Оксамитне робочим виноградної бригади. З 1994 року працював у цьому ж радгоспі, але вже бригадиром садівничої бригади. 11 січня 2021 року його було звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників, тобто згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, на підставі наказу про припинення трудового договору від 11.01.2021 року. При звільненні йому не був наданий розрахунок по його заробітній платні і цей розрахунок не здійснено з ним до даного часу. За розрахунками позивача заборгованість по його зарплаті у господарстві складає 54 005,94 грн. Вважає, що його звільнення є незаконним і необґрунтованим, у відповідача не було жодної підстави скоротити посаду «бригадир на дільницях основного виробництва», оскільки це одна з основних і численних посад у сільськогосподарському підприємстві. Скорочення було спрямоване особисто на нього, а ні на його посаду. Це сталося через його особисті неприязні відносини з керівником підприємства. У нього є сумніви щодо скорочення посади, яку він займав та вважає, що хтось і на даний час виконує його робочі обов`язки. Також керівником підприємства йому не було запропоновано жодної другої вільної посади у господарстві. Так як йому при звільнені не було виплачено всіх сум, що належали йому на день звільнення, він на підставі ст.117 КЗпП України просить стягнути з відповідача ще середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою суду від 09.02.2021 року по справі було відкрите провадження та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

02.03.2021 року від представника відповідача - директора Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» Кастрова С.С., надійшов відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що 30.06.2020 року, з метою виконання фінансового плану, враховуючи показники фінансової звітності за 2019 рік та економічного стану підприємства, було створено робочу групу для підготовки висновків та аргументації щодо зменшення видатків та оптимізації організаційної структури підприємства. Вказана робоча група довідкою від 13.07.2020 року надала відповідні пропозиції щодо реорганізації структурних підрозділів підприємства. Наказом підприємства від 04.09.2020 року № 78 внесено зміни до штатного розпису в частині скорочення 25,5 одиниць різних посад та відповідно розроблено штатний розпис. Вказаний штатний розпис подано на погодження до Інституту Виноградарства і виноробства ім. В.Є. Таїрова та відповідно до НААН України вказаний штатний розпис введений в дію з 04.09.2020 року. З метою визначення осіб, що мають переважне право на залишення на роботі на підприємстві створено комісію та на підставі проведеної роботи складено протокол. Наказом №79 від 04.09.2020 року, відповідно до п.1 ст.40, ст.42 КЗпП України, враховуючи пропозиції комісії, а також те, що при вивільненні працівників до уваги береться їх рівень кваліфікації, продуктивність праці, належність до осіб певних категорій, ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення та підготовлено попередження про скорочення посади та наступне вивільнення, але він від отримання попередження відмовився, про що складено відповідний акт, а 08.09.2020 року рекомендованим листом на домашню адресу ОСОБА_1 було надіслано 2 примірники попередження, однак він знову з ними не ознайомився. 05.11.2020 року ОСОБА_1 було повторно попереджено про наступне вивільнення та підготовлено попередження про скорочення посади та наступне вивільнення, однак він знову відмовився від його отримання. Наказом № 2 від 11.01.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. На день звільнення позивача жодної вакантної посади, яка б могла бути запропонована ОСОБА_1 не було. ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися з наказом про звільнення в день його підписання та отримати трудову книжку, однак після складання актів та надіслання листів, позивач з наказом ознайомився 29.01.2021 року та отримав трудову книжку, про що є особистий підпис позивача у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника в день його звільнення проводиться повний розрахунок належних до виплати сум. Однак, у зв`язку з тим, що з 23.10.2020 року по 04.11.2020 року Головним державним інспектором відділу з питань оплати праці Головного управління Держпраці в Одеській області було проведено інспекційне відвідування ДП ДГ ім.О.В.Суворова, за результатами якого складено відповідний акт від 04.11.2020 року та внесено припис про усунення виявлених порушень та зобов`язано провести виплати заборгованості по заробітній платі згідно встановленого графіку. Виплата заробітної плати ОСОБА_1 до вказаного графіка не включена, таким чином оплата позивачу буде проведена після виконання припису. На підставі вищезазначеного представник відповідача просив відмовити в позовних вимогах в повному обсязі (а.с.41-44).

26.03.2021 року позивач надав заяву про доповнення позовних вимог, та окрім іншого просить стягнути з відповідача на його користь 3 500,00 грн. на надання правової допомоги при поданні позову до суду і за участь адвоката в судовому засіданні (а.с.87).

22.04.2021 року позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач у відзиві посилається на цілком законне утворення робочої групи для оптимізації структури підприємства, але вказана група вирішила скоротити посади, які є основними у сільськогосподарському підприємстві, тобто ця група мала за мету скоротити конкретних осіб, а скорочені посади на яких вони перебувають це тільки приховування усунення неугодних директору підприємства осіб. Цьому факту є підтвердження, а саме те, що після скорочення небажаних осіб з їх посадами, бригадирами були взяті на роботу особи, які працювали робочими і не мають відповідної освіти. Однак, ці особи є для директора господарства в силу деяких підстав бажаними. Також позивач зазначає, що йому навіть не було запропоновано іншої посади.

30.12.2021 року позивач уточнив свої вимоги у зв`язку з виплатою йому заборгованості по несплаченій заробітній платі на момент звільнення, отже він відмовився від вимоги щодо стягнення з відповідача суми у розмірі 54 005,94 грн., тому просить:

- поновити його на посаді бригадира на дільницях основного виробництва в Державному підприємстві «Дослідне господарство ім.О.В.Суворова ННЦ «Інституту ВіВ ім.В.Є.Таїрова»;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахування з ним до дня фактичного розрахування, і також, у разі поновлення його на роботі, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, надали 31.03.2022 року спільну заяву, в який просили розглянути справу у їх відсутності, підтримали позовні вимоги та просили суд поновити ОСОБА_1 на посаді бригадира, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також вирішити питання щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Представник відповідача - Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» - Радь І.І., до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки-виклику на юридичну адресу, надав 31.03.2022 року на електрону адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.

Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши докази надані сторонами, тобто всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Щодо поновлення на роботі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 03.09.1976 року був прийнятий на роботу в Радгосп ім. «Суворова» Болградського району Одеської області на посаду робітника до виноградної бригади №10 згідно наказу №86 від 02.09.1976 року.

10.06.1983 року переведений на посаду помічника бригадира виноробства (наказ №67 від 10.06.1983 року), а з 19.02.1994 року призначений на посаду бригадира садівничої бригади (наказ №16 від 19.02.1994 року).

01.07.2020 року назву посади «бригадир-виноградар» змінено на «бригадир на дільницях основного виробництва» для приведення у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій» (наказ № 61-к/тр від 13.10.2020 року), всі дані встановлені на підставі записів в трудовій книжці, початок заповнення якої з 16.09.1970 року, на ім`я ОСОБА_1 (а.с.4-5).

Відповідно до довідки №3, виданої 11.01.2021 року Директором ДП «ДГ ім.О.В.Суворова» ННЦ «ІВіВ ім. В.Є.Таїрова» (а.с.6), Винрадгосп ім.О.В.Суворова Болградського району був перейменований в Державне підприємство «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» згідно наказу Української Академії Аграрних Наук від 27 вересня 1991 року № 190, згідно наказу № 100 від 14.04.1992 року УААН ДП ДГ ім.О.В.Суворова підпорядковане «Інституту виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова», у зв`язку з чим були змінені печатка і штамп господарства.

Наказом № 2- (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 11 січня 2021 року ОСОБА_1 - бригадира на дільницях основного виробництва (бригада 2) звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, при цьому є підпис працівника про ознайомлення від 29.01.2021 року (а.с.9), саме цій наказ є предметом розгляду даної справи.

Стаття 3 КЗпП України, як норма законодавства про працю, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності.

Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як роз`яснюється Пленумом Верховного Суду України в п.18 Постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність Закону.

За пунктом 1 ст. 40 КЗпП України, визначено трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України, визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» п. 19 розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 9 серпня 2017 р. у справі N 6-1264цс17.

Так, на підставі наказу директора ДП ДГ ім.О.В.Суворова ННЦ «ІВіВ ім.В.Є.Таїрова» Кастрова С.С. № 57/1 від 30.06.2020 року, з метою виконання фінансового плану підприємства на 2020 рік та враховуючи показники фінансової звітності за 2019 рік та 1 півріччя 2020 року і економічного стану підприємства, керуючись розділом 6 Статуту державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова», створено робочу групу для надання висновків та аргументованих пропозицій в частині зменшення видатків та оптимізації організаційної структури підприємства в термін до 15.07.2020 року (а.с.45).

Комісією було проведено відповідну перевірку та 13.07.2020 року складено довідку, відповідно до якої через складні кліматичні умови, посухи, скорочення поголів`я, тощо, чистий фінансовий збиток у 2019 році склав - 11 396,0 тис. грн., тому для належної оптимізації роботи виноградних бригад, економії заробітної плати, ефективності роботи працівників, комісією запропоновано провести зміни в організації праці виноградних бригад шляхом реорганізації. Також комісії було запропоновано, що реорганізація структурних підрозділів підприємства може відбутися шляхом приєднання одного структурного підрозділу до іншого, в тому числі бригаду №2, №12 та №3 можно об`єднати в одну бригаду №3 (а.с.46).

Керуючись, в тому числі довідкою комісії, директором ДП ДГ ім.О.В.Суворова ННЦ «ІВіВ ім.В.Є.Таїрова» ОСОБА_3 було видано наказ № 78 від 04.09.2020 року «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад» та з 01.09.2020 року скорочено зі штатного розпису посади (професії) у кількості 25,5 одиниць в тому числі посаду «бригадир на дільницях основного виробництва» - 3,0 штатні одиниці (а.с.48). Тобто як вбачається зі штатних розписів з 01.07.2020 року та з 04.09.2020 року скорочено три штатні посади, залишок посад також склав три одиниці (а.с.49-54), тобто судом встановлено, що скорочено ні посаду позивача, а тільки кількість штатних одиниць.

Якщо метою підприємства є поліпшення продуктивності, то при визначені осіб, які повинні залишитися на роботі повинна враховуватися професійна підготовка робітників, їх продуктивність протягом часу за яким підприємство отримало збитки, та інші професійні якості працівника.

Надалі, наказом директора підприємства Кастровим С.С. № 78/А від 04.09.2020 року створено комісію для визначення працівників, що мають переважне право залишитися на роботі при скороченні, або таких яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця (а.с.55).

В той самий день відбулося засідання комісії, яка прийшла до переконання, що у зв`язку з тим, що виноградні бригади № 12 та №2 з`єднаються в бригаду №3, в якій бригадиром є ОСОБА_4 , то саме він повинен залишитися на роботі, тобто комісія вважала, що переважне право на залишення має саме він, так як продуктивність праці у нього вище ніж у ОСОБА_1 , пенсіонера, крім того ОСОБА_4 є єдиним членом сім`ї, який має заробіток та його жінка вагітна третьою дитиною, тому комісія вирішила що попередження про вивільнення необхідно вручити ОСОБА_1 , протокол комісії №1 від 04.09.2020 року(а.с.59-60).

Окрім цього в цей день видано наказ №79 «Про попередження працівників про заплановане звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату», а саме наказано підготувати письмове повідомлення про наступне вивільнення, з пропозицією про переведення на вакантні посади, в тому числі ОСОБА_1 , бригадира виноградної бригади №2 (а.с.58).

Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації та інших.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Саме такий правовий висновок Верховний Суд зробив у постанові від 19.08.2020 р. у справі № 334/4326/17 (провадження № 61-45687св18).

Надаючи оцінку протоколу комісії №1 від 04.09.2020 року, суд виходить з наступного.

ОСОБА_1 - працює на підприємстві з 03.09.1976 року (т.1 а.с.7), а з 1983 року займав посаду бригадира;

- стаж його роботи в ДП «ДГ ім. О.В.Суворова» ННЦ «ІВіВ ім. В.Є.Таїрова» складає більше 45 років;

- має диплом зі спеціальності «Агрономія», серії НОМЕР_1 , виданий Білгород-Дністровським сільськогосподарським технікумом 30.06.1981 року;

- з 10.03.1986 року по 08.04.1986 року проходив навчання з підвищення кваліфікації у Школі підвищення кваліфікації сільськогосподарських кадрів за спеціальністю «виноградарство» та отримав оцінку «відмінно», про що свідчить посвідчення від 08.04.1986 року за реєстраційним номером 690 (а.с.36);

- в 2012, 2014 та 2019 (напередодні звільнення) роках нагороджувався грамотами голови Одеської обласної державної адміністрації та голови Болградської РДА (а.с.37, 38, 39),

що свідчить про його високий професіоналізм та кваліфікаційний рівень, який відповідає займаної посади.

Свідки допитані в судовому засіданні пояснили наступне:

- ОСОБА_5 - вони з позивачем пропрацювали в господарстві понад 30 років, вона на посаді бухгалтера-статиста. Позивача характеризує, як дуже позитивну людину, відповідальну до роботи. З підприємства звільнилося багато працівників, хто за власним бажанням, а хто не захотів, того звільнили у зв`язку зі скороченням штату, хоча об`єм роботи не змінився. Свідок пояснила, що їй, як спеціалісту зі статистики, відомо, що бригада позивача увесь час була на самому високому рівні по продуктивності та виробництву. На даний час з підприємства звільнили усіх спеціалістів, залишивши робітників без відповідної освіти.

- ОСОБА_6 - він працював начальником цеха, а позивач на той час працював бригадиром. У 2019 році свідок звільнився, у зв`язку зі зміною керівництва. На ОСОБА_1 здійснювали тиск, змушуючи звільнитися, але він за захотів звільнитися за власним бажанням, тому його з невідомих причин звільнили зі скороченням штатів. Свідок пояснив, що за час роботи позивача на підприємстві, його бригада була на першому місці по виробництву, до нього ніколи не було жодних претензій з боку керівництва. На даний час на підприємстві не має працівників з відповідною освітою, а колишній охоронець виконую обов`язки бригадира.

- ОСОБА_7 - з 2007 року працювала з позивачем в одному підприємстві, була помічником бригадира третьої бригади, а ОСОБА_1 був бригадиром другої бригади. Вона звільнилася у листопаді 2019 року, на той час у позивача були найкращі показники за статистикою, його поважали у колективі, він досвідчений та грамотний спеціаліст. Ніяких зауважень до позивача за весь час роботи з боку керівництва не було, до нього постійно зверталися за порадою.

- ОСОБА_8 - з 2017 року по 2019 рік займав посаду директора підприємства. Протягом цих років ОСОБА_1 працював бригадиром та проявив себе як дуже досвідчена та відповідальна людина. Його поважали у колективі, ніяких претензій стосовно виконуваної роботи до нього не було. Працівник, якого залишили на підприємстві після скорочення штатів на посаді бригадира має менший досвід та не має відповідної кваліфікації, яка необхідна для займаємої ним посаді.

- ОСОБА_9 - займав посаду бригадира в іншій бригаді та з 18 січня 2021 року також був звільнений через скорочення штатів. Свідок пояснив, що в підприємстві залишилися на посадах бригадирів працівники без досвіду та освіти, в той час, як він та позивач мають найбільший стаж роботи на цьому підприємстві та мають відповідну освіту. Також пояснив, що на момент їх з позивачем звільнення на підприємстві були вакантні посади, але їм не запропонували їх. Позивача може характеризувати, як кваліфікованого та сумлінного працівника, до якого ніколи не було дорікань, та майже кожен рік його нагороджували грамотами.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, кваліфікаційні якості ОСОБА_4 , якому комісія надала перевагу у залишені на робочому місці, відповідачем не наведені та не надано відповідних доказів цьому, та навіть з самого протоколу вбачається, що комісія надавала перевагу більш особистим характеристикам особи (за віком та сімейним станом), що не допустимо у цьому випадку, тобто суд приходить до висновку, що Відповідачем не дотримані вимоги ст. 42 КЗпП та належним чином не розглянуто та не вирішено питання щодо наявності/відсутності переваги у ОСОБА_1 в залишенні на роботі за умови скорочення його посади.

Разом з цим, судом було встановлено, що на аналогічні посади «Бригадир на дільницях основного виробництва» було переведено:

- 14.08.2020 року ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без освіти, працює на підприємстві з 14.05.2020 року (а.с.31);.

- 01.09.2020 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підприємстві працює з 14.05.2020 року (а.с.32).

- 31.08.2020 року ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без освіти, на підприємстві працює з 10.09.2012 року (а.с.33) було переведено з посади «Бригадир-виноградар» на посаду « Агроном із захисту рослин».

Саме ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишились працювати на підприємстві на посаді «Бригадир на дільницях основного виробництва», які вони зайняли перед безпосереднім оголошенням про скорочення штату працівників, і які не мають вищої освіти, та не мають такого стажу роботи як у позивача ОСОБА_1 .

Суд погоджується з доводами Відповідача, що зміна штатного розпису, проведення змін в організації праці та виробництва, скорочення чисельності або штату працівників є виключною компетенцією власника підприємства відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України.

Щодо дотримання процедури передбаченої статтею 49-1 КЗпП України, а саме про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, слід зазначення наступне.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпАП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі N 800/538/17, провадження N 11-431асі18, що у силу ст. 417 ЦПК України є обов`язковим для врахування для усіх судів України.

Дані вимоги закону відповідачем виконані не були, оскільки з досліджених доказів, судом було встановлено наявність декілька посад, про які судом зазначено вище, але не було запропоновано відповідачу усі наявні вакантні посади на підприємстві.

В наказі № 2- «Про припинення трудового договору (контракту)» (а.с.9) позивача звільнено з займаної посади на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. Як підставу видачу цього наказу зазначені: наказ від 04.09.2020 року №79, попередження про скорочення штату працівників від 05.11.2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем 04.09.2020 року було складено попередження №1 про скорочення штатів на ім`я ОСОБА_1 (а.с.61), але відповідно до акту від 04.09.2020 року він відмовився отримати ще повідомлення (а.с.62).

Відповідач надав лист на ім`я позивача про надіслання йому попередження за вих.№213, але без зазначення будь-якої адреси (а.с.63), також не надає доказів отримання позивачем цього листа.

05.11.2020 року було повторно складено попередження №1А, яке стало одним з підстав звільнення, зазначене в наказі, але позивач знову відмовився від отримання повідомлення, про що інспектором з кадрів ДП ДГ ім.О.В. Суворова Бошковою Н.А. складено акт та підписано окрім неї ще трьома працівниками підприємства (а.с.65). Доказів надіслання попередження за адресою проживання позивача відповідачем не надано.

Тому суд вважає, що відповідачем не було виконано усіх дій, необхідних для належного повідомлення працівника за два місяця про скорочення посади «бригадир на дільницях основного виробництва».

Як вбачається із довідки №42 від 26.02.2021 року (а.с.56) в ДП «ДГ ім. О.В.Суворова» ННЦ «ІВіВ ім. В.Є.Таїрова» станом на 04.09.2020 року були вакантні посади:

- головного бухгалтера - 1 одиниця;

- начальник наукового відділу по виноградарству на громадських засадах - 1 одиниця;

- юрисконсульт - 1 одиниця;

- тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва - 1 одиниця.

Відповідно до довідки №43 від 26.02.2021 року (а.с.57) станом на 11.01.2021 року на підприємстві були вакантні наступні посади:

- начальник наукового відділу по виноградарству на громадських засадах - 1 одиниця;

- тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва - 1 одиниця;

- водій автотранспортного засобу (автобусу) - 2 одиниці.

На підставі вище зазначених доказів, суд доходить до висновку, що в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України відповідачем видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади без його попередження не пізніше ніж за два місяці, а також йому не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії.

З огляду на встановлені судом обставини під час судового розгляду та за результатами здійсненого аналізу, суд виходить з того, що позивача ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з порушенням статей 42, 43, 49-2 КЗпП України, що згідно зі статтею 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі, тому ця вимога підлягає задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу.

Згідно роз`яснень, викладених у п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до п.8 р.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом під час складання рішення суду та аналізу наданих доказів щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 січня 2021 року по 31 березня 2022 року було встановлено наступне.

Відповідачем так й не було надано суду довідку про середній заробіток позивача, тому судом при нарахування середнього заробітку було використано розрахункові листки надані позивачем, в яких зазначений заробіток позивача з врахування податків і обов`язкових платежів (а.с.13).

Так, відповідно до розрахункових листків останні два місяці, в яких позивач відпрацював повний робочий місяць це жовтень та листопад (25 489,00 грн. (в який ввійшов бригадний наряд без часів) + 10 533,00 грн.) : (25 +22) = 766,43 грн. (денний середній заробіток), тому середній заробіток за час вимушеного прогулу складає:

- січень 2021 року, 15 робочих днів = 766,43 грн. х 15 = 11 496,45 грн.;

- лютий 2021 року, 20 робочих днів = 766,43 грн. х 20 = 15 328,60 грн.;

- березень 2021 року, 22 робочих днів = 766,43 грн. х 22 = 16 861,46 грн.;

- квітень 2021 року, 22 робочих дні = 766,43 грн. х 22 = 16 861,46 грн.;

- травень 2021 року, 18 робочих днів = 766,43 грн. х 18 = 13 795,74 грн.;

- червень 2021 року, 20 робочих днів = 766,43 грн. х 20 = 15 328,60 грн.;

- липень 2021 року, 22 робочих дні = 766,43 грн. х 22 = 16 861,46 грн.;

- серпень 2021 року, 21 робочий день = 766,43 грн. х 21 = 16 095,03 грн.;

- вересень 2021 року, 22 робочих дні = 766,43 грн. х 22 = 16 861,46 грн.;

- жовтень 2021 року, 20 робочих днів = 766,43 грн. х 20 = 15 328,60 грн.;

- листопад 2021 року, 22 робочих дні = 766,43 грн. х 22 = 16 861,46 грн.;

- грудень 2021 року, 22 робочих дні = 766,43 грн. х 22 = 16 861,46 грн.;

- січень 2022 року, 19 робочих днів = 766,43 грн. х 19 = 14 562,17 грн.;

- лютий 2022 року, 20 робочих днів = 766,43 грн. х 20 = 15 328,60 грн.;

- березень 2022 року, 22 робочих дні = 766,43 грн. х 22 = 16 861,46 грн.;

а всього 235 294,01 грн. за час вимушеного прогулу з 12.01.2021 року до 31.03.2022 року (дата ухвалення рішення).

Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно п.п.2,4 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Щодо судових витрат:

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави.

Беручи до уваги те, що згідно з п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору, судовий збір за подання до суду позову немайнового (майнового) характеру у розмірі 908 грн.00 коп. (звернувся до суду у 2021 році) підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно норм ст. 137 ЦПК України, встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Позивачем на підтвердження надання йому правничої допомоги на суму 3500 грн., надано договір про надання правової допомоги від 18 січня 2021 року, а також надано акт приймання-передавання позовної заяви, відповідно до договору від 18.01.2021 року та квитанцію №б/н від 21.04.2021 року на суму 3 500,00 грн.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем конкретизовано обсяг робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, суд вважає необхідним задовольнити вимогу щодо стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі, а саме в сумі 3 500,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95,133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги (уточнені) ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати - задовольнити.

Визнати наказ директора Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» від 11 січня 2021 року №2- «Про припинення трудового договору (контракту)» - незаконним та скасувати його.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на посаді «Бригадир на дільницях основного виробництва» Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» (код ЄДРПОУ - 00413208) з 12.01.2021 року.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова»: вул.Суворова, № 12, с. Оксамитне, Болградський район, Одеська область, 68740, код ЄДРПОУ - 00413208 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 235 294 (двісті тридцять п`ять тисяч двісті дев`яносто чотири) гривні 01 копійку, без врахування податків і обов`язкових платежів, а тому виплату необхідно проводити з відрахуванням з цієї суми (за мінусом) сум податків і зборів в порядку і розмірах, визначених законодавством України.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова»: вул.Суворова, №12, с. Оксамитне, Болградський район, Одеська область, 68740, код ЄДРПОУ - 00413208, в дохід держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова»: вул.Суворова, №12, с. Оксамитне, Болградський район, Одеська область, 68740, код ЄДРПОУ - 00413208, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судові витрати на отримання правової допомоги у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 07.04.2022 року.

Суддя В.А. Раца