Справа № 465/6559/20 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3474/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року в складі судді Кузя В.Я. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП,-

встановив:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Вимоги обґрунтовував тим, що 06.06.2018 о 12:25 год у м. Львові по вул. Науковій, 13, відбулася ДТП за участю автомобіля марки "GEELY", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки "MITSUBISHI LANCER", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 . Внаслідок вищевказаної ДТП складено протокол серії БД № 435225 від 06.06.2018 відносно ОСОБА_2 , у якому вказано про невідповідність його дій правилам дорожнього руху та порушення норм ст. 124 КУпАП.

Постановою Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/3497/18 від 30.10.2019, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.03.2020, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

23.12.2019 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 80473 щодо водія ОСОБА_1 . Постановою Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/39/20 від 04.06.2020, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.08.2020, закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду строків, передбачених ст. 38 КУпАП, та встановлено, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до Звіту № 1415/18 про оцінку автомобіля марки GEELY MR7151A, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виконаного ТзОВ "АК Експерт Сервіс", вартість відновлюваного ремонту автомобіля, з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ, складає 37 135,14 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Крім цього, на підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України просив стягнути моральну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП в розмірі 15 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., сплачений судовий збір в розмірі 1681 грн. 60 коп.

Оскаржуваним заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 37 135 грн. 14 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 15000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі в розмірі 10 000 грн.00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1681 грн. 60 коп.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14.09.2021 заяву представника відповідача адвоката Левковича Володимира Володимировича, яка підтримана адвокатом Стареньким Остапом Степановичем про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року у цивільній справі № 465/6559/20 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - залишено без задоволення.

Заочне рішення оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 - Левкович В.В. , вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповно з`ясованих фактичних обставин справи та належної їх оцінки, тому є незаконним та необґрунтованим.

Покликаючись на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 755/180006/15 зазначає, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Зазначає, що уклав зі страховиком ПрАТ «СК «УСГ» договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/8243342 від 28 грудня 2017 року, ліміт відповідальності 100 000,00 грн.

Таким чином, не є зобов`язаною особою у правовідносинах, що виникли у цьому випадку, оскільки з моменту укладення договору страхування такий обов`язок лежить на страховику, крім цього повідомив про ДТП, тому відповідальність повинен нести страховик ПрАТ «СК «УСГ».

Крім цього, апелянт зазначає, що питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано ст. 26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, яка зазнала ушкодженя здоров`я під час ДТП.

Разом з цим, позивач належним чином не обґрунтував характер та обсяг страждань, яких він зазнав, характер немайнових втрат та зусиль, які є необхідними для відновлення попереднього стану. Заявлений розмір моральної шкоди є однозначно завищеним.

Також вважає, що з моменту укладення договору страхування відповідний обов`язок лежить на страховику.

Зазначає про понесені судові витрати та просить стягнути з позивача судові витрати у розмірі 20000,00 грн.

Просить скасувати заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

26.11.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, у якому останній покликаючись на відповідні позиції касаційного суду зазначає, що обов`язку відшкодовувати шкоду у страховика не виникло, відтак позивач реалізував своє право та звернувся до особи, відповідальність якої була застрахована, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін. Окремо зазначає про те, що оскаржуване рішення повністю виконане, на підтвердження чого подав копію постанови про закінчення виконавчого провадження.

06.12.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ПрАТ «СК «УСГ» - Пешкова О.О., у якому останній фактично свої доводи зводить виключно до відсутності підстав у страхової компанії для виплати відповідного відшкодування.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про відшкодування майнової та моральної шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що факт винуватості відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06.06.2018, є встановленим.

Відтак врахувавши, що за загальним правилом обов`язок відшкодувати майнову шкоду покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано наведених позивачем підстав права вимоги відшкодування шкоди, зокрема відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надав.

Оскільки позивачем доведено факт спричинення відповідачем матеріальної шкоди, суд прийшов висновку про наявність підстав для стягнення і моральної шкоди.

Крім цього, суд провів розподіл судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

06.06.2018 о 12:25 год у м. Львові по вул. Науковій, 13, відбулася ДТП за участю автомобіля марки "GEELY", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки "MITSUBISHI LANCER", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено обидва автомобілі (т. 1 а.с. 136).

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Згідно із протоколом про адміністративне правопорушення серії БД № 435225 від 06.06.2018, саме водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної дистанції, та скоїв зіткнення із автомобілем під керуванням водія ОСОБА_1 , який зупинився попереду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Однак, постановою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2019, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.03.2020, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України (т. 1 а.с. 9-14).

В свою чергу, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 080473 від 23 грудня 2019 року водій ОСОБА_1 керуючи 06 червня 2018 року о 12 год. 25 хв. у м. Львові по вул. Наукова, 13, транспортним засобом марки, "MITSUBISHI LANCER", 1.6 реєстраційний номер НОМЕР_2 , проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не реагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а саме маневру перестроювання з крайньої правої смуги в середню смугу, не дав дорогу автомобілю "GEELY" MR-7151A реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , що рухався в попутному напрямку в середній смузі руху, внаслідок чого відбулось зіткнення, тобто порушив п. 2.3 (Б, Д), 10.1, 10.3 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 124 КУпАП. В результаті ДТП транспортні засоби зазнали технічних та механічних пошкоджень, чим завдано матеріальних збитків їх власникам.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 04.06.2020, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.08.2020, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП (т. 1 а.с. 15-20).

Разом з цим, судами встановлено, що в діях відповідача ОСОБА_1 наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, так як він порушив п. 2.3 "Б, Д", п. 10.1, п. 10.3 ПДР України, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06 червня 2018 року, а також вина відповідача ОСОБА_1 у цій дорожньо-транспортній пригоді, визначені відповідними судовими рішення, відтак в силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.

Іншими словами, колегія суддів погоджується із тим, що факт винуватості відповідача ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06.06.2018, є встановленим та не підлягає доказуванню.

Також, з матеріалів справи встановлено, що цивільно правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 , як володільця автомобіля марки "MITSUBISHI LANCER", 1.6 реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у ПАТ «СК «Українська страхова група» відповідно до Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК-8243342 (т. 1 а.с. 31).

06.06.2018 ОСОБА_1 повідомив страховика про ДТП, подав заяву про настання страхового випадку (т. 1 а.с 134).

20.06.2018 у ПАТ «СК «Українська страхова група» складено повідомлення про ДТП (т. 1 а.с. 136).

Поряд з цим, лише 10.12.2019 ОСОБА_2 подав заяву про виплату страхового відшкодування (т. 1 а.с. 138).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону №1961-IV).

Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, зокрема до таких відносяться страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.

Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Так, страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу (ст. 33 закону).

В свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону № 1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Іншими словами, якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

При цьому, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (див. висновок Верховного Суду України в постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14).

Відповідно до Звіту № 1415/18 про оцінку автомобіля марки GEELY MR7151A, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виконаного ТзОВ "АК Експерт Сервіс" 17.07.2018, вартість відновлюваного ремонту автомобіля, з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ складає 37 135,14 грн. (т. 1 а.с. 21-23).

Зазначений звіт виконано на підставі договору та заяви ПАТ «СК «Українська страхова група».

Як зазначалося вище, у грудні 2019 року, тобто понад півтора року з часу ДТП, позивач ОСОБА_2 звернувся до страховика винної особи із заявою про виплату страхового відшкодування, натомість ПАТ «СК «Українська страхова група» листом від 10.09.2020 відмовило йому у виплаті такого у зв`язку із неподанням заяви впродовж одного року, з моменту скоєння ДТП (т. 1. а.с. 71).

Дійсно, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Зокрема, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).

У контексті зазначеного, колегія суддів розділяє доводи відзиву представника позивача стосовно того, що у постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування".

Крім цього, у постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц), Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Разом з цим, норми Закону № 1961-IV на предмет розміру відшкодування шкоди та визначення особи, яка зобов`язана відшкодувати таку шкоду у випадку пропуску потерпілим річного строку звернення до страхової компанії та відмови у зв`язку із цим, страховою компанією у відшкодуванні, Велика Палата у постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц) не оцінювала.

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Тобто, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням

Таким чином, право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Разом з цим, звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Так, припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

В свою чергу, поняття "преклюзивні строки" здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю "позовна давність" (строк захисту порушеного права особи).

Зокрема, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та не передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон № 1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності із загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду висловленій у постанові від 14.12.2021, справа № 147/66/17, яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має бути врахована до спірних правовідносин.

Фактично у цій постанові Велика Палата відступила від висновків викладених у постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15), де Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить переконання, що своє право на відшкодування шкоди завданої ДТП, що мала місце 06.06.2018, позивач ОСОБА_2 , за спірних правовідносин, може реалізувати у судовому порядку, протягом строку позовної давності чи з врахуванням відповідних наслідків пропуску такого, однак виключно в межах страхової суми та за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи.

Іншими словами підстави для застосування колегією суддів ст. 1194 ЦК України, як підстави для відповідальності відповідача ОСОБА_1 , як страхувальника та винної особи, для даних правовідносин, відсутні, оскільки шкода, яка завдана діями останнього не перевищує ліміту відповідальності його страховика.

Натомість, жодної правової оцінки чи аналізу обставин, щодо здійснених позивачем заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та пропуску ним річного строку на звернення до такого, через незалежні від нього, як потерпілої особи причини, колегія суддів не здійснює, з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому.

У зв`язку з безпідставністю вимог про відшкодування відповідачем ОСОБА_1 матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, не підлягають завдоволенню і вимоги про стягнення моральної шкоди та розподілу судових витрат, оскільки є похідними та напряму залежать від доведення суб`єктивного права позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є підставними та підлягають задоволенню, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вирішує питання судового збору.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Для вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору необхідно визначити, скільки мав би становити такий збір за законом.

З врахуванням правильно стягнутого судом першої станції судового збору, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у розмірі 1861,6 грн., (дві вимоги), з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 2522,40 грн, як сплачений апелянтом судовий збір у розмірі 150% від того, який підлягав сплаті при поданні позову.

Крім цього, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Як слідує із доводів апеляційної скарги представник відповідача просить стягнути з позивача ОСОБА_2 20000,00 грн., як гонорар, який включає в себе усі види правничих послуг, представництво у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом з цим, будь яких доказів, з приводу розміру витрат, їх вартість з урахуванням затраченого часу, складності справи тощо, сторона відповідача не подала.

Колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Разом з цим, враховуючи складність спірних правовідносин (категорія справи), обізнаність представника відповідача у таких і судовій практиці з цього приводу, що презюмується та відсутність будь яких доказів, які б дали зможу в принципі оцінити підставність вимог апелянта у цій частині, при цьому необгрнутованість, на переконання колегії суддів, розміру витрат на правову допомогу хоча б з погляду на зазначені вище обставин, апеляційна скарга у цій частині не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 4. ч. 1, п. 2. ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) гривень 40 копійок за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 квітня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк