Справа № 456/2655/21
Провадження № 2/456/247/2022
РІШЕННЯ

іменем України

24 березня 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бораковського В. М. ,

секретар судового засідання Черевата С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання права користування житловим приміщенням та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та вселення в помешкання, -

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Горзова О.О. ,

представника відповідача Поліщук І.М. , -

встановив:

Стислий виклад позиції сторін.

В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка за первісним позовом покликається на те, що 23 січня 2008 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Палінською О.В. 23.01.2008 за реєстровим № 88. Предметом іпотеки за договором виступала квартира АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала позивачці на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. 08.04.2002 за реєстровим № 735. Право власності на квартиру зареєстроване Стрийським ДКМБТІ 17.06.2002 за реєстром № 1640. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.08.2019 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 19.04.2019, реєстровий № 308, видавник: ПАТ «Дельта Банк». Запис про право власності №31269122 від 19.04.2019 внесено на підставі рішення державного реєстратора: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової І.В. Тобто, ПАТ «Дельта Банк» 28.11.2013 зареєстрував за собою право власності на належну позивачу квартиру, а 19.04.2019 відчужив її шляхом продажу на аукціоні в користь відповідача - ОСОБА_2 . З метою захисту своїх прав, позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Дельта Банк» та Стрийського МРВ ДВС ГТУЮ у Львівській області про визнання незаконними дій, скасування свідоцтва та витребування майна. Позивачка, постійно проживала та була зареєстрована за вищезгаданою адресою, починаючи з 30 липня 2002 року. Своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка зареєструвала, як власниця квартири, згідно договору дарування від 08.04.2002. У згаданій квартирі, крім самої позивачки, проживали та були зареєстровані: син позивачки - ОСОБА_5 , 1983 р.н., ОСОБА_6 , 1961 р.н., та ОСОБА_7 , 1983 р.н. У серпні 2020 року позивачка звернулася у Центр надання адміністративних послуг виконкому Стрийської міської ради Львівської області, де їй повідомили, що вона та гр. ОСОБА_6 зняті з реєстрації по місцю проживання за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, інформації, з якого саме часу вони зняті з реєстрації та з яких підстав, їй надано не було. На адвокатський запит представника позивачки від 23.09.2020, ГУ ДМС у Львівській області листом від 29.09.2020 повідомило, що матеріали, які стали підставою для зняття з реєстрації місця проживання знищені, у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року у справі № 456/2739/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_8 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, позов залишено без розгляду. Позивачка надалі продовжує постійно проживати без реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 та користується житловим приміщенням, оскільки це єдине її житло. Враховуючи, що позивачка на законних підставах була зареєстрована у спірній квартирі, продовжує в ній проживати, оскільки це єдине її житло, а власник житла не ставив питання про її виселення, відповідно підстави для зняття її з реєстрації по місцю проживання відсутні. Згода власника житла на реєстрацію місця проживання позивачці не надана, право позивачки на користування спірним житловим приміщенням порушене, відповідно вона звернулась з позовом до суду, в якому просить визнати за нею право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Поліщук І.М. подала зустрічну позовну заява про усунення перешкод у користуванні майном. В обгрунтування зустрічного позову покликається на те, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 19 квітня 2019 року. Проте, ОСОБА_2 не може повноцінно користуватися та розпорядитися своїм майном, оскільки в його квартирі на даний час проживає колишня власниця вищезазначеної квартири, гр. ОСОБА_1 , яка добровільно не бажає виїхати з квартири, уникає зустрічі з власником та його представниками, які неодноразово намагалися прийти і врегулювати спір в позасудовому порядку. Додатковим доказом того, що ОСОБА_1 не має наміру звільнити житло підтверджується заявленим нею позовом про визнання права користування житловим приміщенням. ОСОБА_1 є абсолютно сторонньою особою ОСОБА_2 , не є і не була ніколи членом його сім`ї, не зареєстрована в спірному житлі, також з нею не укладався договір найму житла, а відтак вона проживає і користується чужим майном незаконно, чим об`єктивно порушує права власника квартири АДРЕСА_1 . Натомість, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем та власником житла, який не може ним користуватися та розпорядитися, внаслідок незаконних дій ОСОБА_1 . Відповідачка ОСОБА_1 не є членої сім`ї позивача, не веде з ним спільне господарство, між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались. ОСОБА_1 залишаючись проживати та користуватися спірною квартирою, власником якої є ОСОБА_2 , вона перешкоджає йому належним чином користуватися вказаним житловим приміщенням, чим порушує його права, як власника. З припиненням права власності на житло втрачається право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім`ї. 06.10.2020 Стрийським міськрайонним судом Львівської області (справа № 456/4311/19) ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ПАТ «Дельта Банк», Стрийського МРВ ДВС ГТУЮ у Львівській області, третя особа приватний нотаріус Палійська О.В. про витребування майна (рішення суду набрало законної сили 07.12.2020).

У зв'язку з вищенаведеним представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Поліщук І.М. 02.11.2021 уточнивши позовні вимоги просить зустрічний позов задовольнити та усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом примусового виселення із неї ОСОБА_1 та вселення ОСОБА_2

29.09.2021 від представника ОСОБА_1 - адвоката Горзова О.О. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він зазначив, що спірна квартира АДРЕСА_1 була предметом іпотеки за договором іпотеки від 23 січня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округ Палінською О.В. 23.01.2008 за реєстровим № 88. Зазначена квартира на момент укладення договору іпотеки належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. 08.04.2002 за реєстровим №735. Право власності на квартиру зареєстроване Стрийським ДКМБТІ 17.06.2002 за реєстром № 1640. Оскільки спірна квартира, яка була предметом іпотеки, належала ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. 08.04.2002 за реєстровим №735, підстави для виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири відсутні, оскільки вона придбана не за рахунок кредитних коштів, а тому її виселення неможливе без надання іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане одночасно з його виселенням.

У зв'язку з вищенаведеним представник ОСОБА_1 - адвокат Горзов О.О. просить в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та вселення ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

В судовому засідання позивачка ОСОБА_1 просить задовольнити позов про визнання за нею права користування житловим приміщенням, в задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні майном та вселення в помешкання ОСОБА_2 просить відмовити. Зазначила, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Зазначена квартира на момент укладення договору іпотеки належала їй на праві приватної власності, на підставі договору дарування квартири. Іншого житла у неї немає.Про вселення у квартиру ОСОБА_2 та передачу йому ключів від квартири заперечила.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Горзов О.О. в судовому засіданні просить задовольнити первісний позов повністю, натомість у зустрічному позові просить відмовити, зважаючи на те, що 23 січня 2008 року між позивачкою та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки за договором виступала квартира АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала позивачці на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири. Підстави для виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири відсутні, оскільки вона придбана не за рахунок кредитних коштів, а тому її виселення неможливе без надання іншого постійного житлового приміщення, згідно 109 ЖК УРСР. Звернув увагу, що позивачка іншого житла немає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Поліщук І.М. в судовому засіданні просить з задоволенні первісного позову відмовити, натомість зустрічний позов просить задовольнити, зважаючи на те, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 19 квітня 2019 року. Проте, ОСОБА_2 не може повноцінно користуватися та розпорядитися своїм майном, оскільки в його квартирі на даний час проживає колишня власниця вищезазначеної квартири, гр. ОСОБА_1 , яка добровільно не бажає виїхати з квартири.

Заяви, клопотання учасників справи.

Представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - адвокатом Поліщук І.М.01.07.2021 подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.27).

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Горбонос І.К. 21.10.2021 подано клопотання про виключення з числа третіх осіб, як неналежної сторони (а.с.59).

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 06.10.2021 звернувся з повідомленням до відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про звільнення займаного приміщення та передачу ключів (а.с.61).

Адвокат Поліщук І.М. 30.12.2021 подала заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8500, 00 грн (а.с.77).

Адвокатом Горзов О.О. подано клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів (а.с.91).

Процесуальні дії у справі.

14.06.2021 суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача (а.с.21).

Ухвалою від 15.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.22).

Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання на 09.07.2021 по справі №456/2655/21 відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 ; на 14.09.2021, 02.11.2021, 14.02.2022 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (а.с.23, 35, 54, 87).

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, суд доходить висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини:

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області 03 червня 2011 року, шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис за № 24 від 03.06.2011 /а.с.7/.

Як вбачається з свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько ОСОБА_11 , мати ОСОБА_12 /а.с.8/.

Згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. від 08.04.2002, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 подарували ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 /а.с.9/.

Відповідно до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Палінською О.В. від 23.01.2008, такий укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_10 . Даний договір укладено в забезпечення грошових зобов`язань, згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23.01.2008. Згідно з умовами договорів про надання споживчого кредиту іпотекодавець зобов`язується повернути іпотекодержателю кредит у сумі 31500 доларів США 00 центів, що в еквіваленті становить 159075, 00 грн за курсом НБУ України на день укладення договору, у строк до 23.01.2018 зі сплатою відсотків, згідно з умовами договору. Відповідно до договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності /а.с.10-11/.

Згідо договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. від 19.04.2019, ПАТ «Дельта Банк» продало ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 /а.с.12-13/.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 02.06.2021, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 19.04.2019, видавник ПАТ «Дельта Банк» /а.с.15/.

Як вбачається з будинкової книги, для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_2 , така видана ОСОБА_10 /а.с.16-17/.

Згідно довідки №1334 про реєстрацію місця проживання від 04.08.2020, за відомостями Виконавчого комітету Стрийської міської ради, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.18/.

Відповідно до листа начальника Стрийського МВ ГУДМВ України у Львівській області Шкраба В., адвоката Олексишина І.Б. повідомлено, що підтвердити дотримання чинного законодавства, при знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 працівниками Стрийського МВ ГУДМС України у Львівській області за адресою: АДРЕСА_2 не надається можливим, оскільки матеріали, що стали підставою для зняття з реєстрації місця проживання знищені, відповідно до вимог Наказу МВС України від 04.06.2002 № 519, термін зберігання яких становить 3 роки /а.с.19/.

Згідно довідки № 2 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.09.2021, виданої адміністратором ЦНАП, власнику квартири ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований /а.с.44/.

Відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.10.2020, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «Дельта Банк», Стрийського МРВ ДВС ГТУЮ у Львівській області, третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Палійська О.В. про витребування майна відмовлено /а.с.45-48/.

Відповідно до договору про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) від 23.01.2008, такий укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_10 . Згідно даного договору банк зобов'язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином виконувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 31500, 00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цих договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 159075, 00 грн за курсом Національного банку України на день укладення цього договору /а.с. 93- 96/.

Згідно додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2008, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_10 погоджено тарифи банку та графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту /а.с.97-99/.

Відповідно до договору про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2008, такий укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_10 . Згідно даного договору банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином виконувати і повернути банку кредит (кредитні кошти) у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 795, 00 грн, та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених у договорі. При цьому транш надається позичальнику кожного календарного року з наступного року, починаючи з дати укладення договору, і надання траншу здійснюється тільки за умови виконання вимоги п. 1.3. договору /а.с.100-103/.

Як вбачається з додатку № 3 графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, такий є невідємною частиною договору №0 від 23.01.2008 /а.с.104-106/.

Згідно додатку № 4 «Тарифи банку» до кредитного договору про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2008, встановлено комісії, що сплачуються позичальником при отриманні кредиту, комісії, що сплачуються позичальником протягом строку дії кредитного договору /а.с. 107/.

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з визнанням права користування житловим приміщенням та усуненням перешкод в користуванні квартирою.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Конституції України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Такими даними можуть бути показання свідків.

Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні.

Згідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року, яка згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української PCP, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, згідно висновками Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК У PCP, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

На підставі зазначених принципів та норм Велика Палата проаналізувала і історію внесення змін до статті 109 ЖК УРСР. Так, зміни були внесені Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Підставою для прийняття такого закону стали масові позови про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, позик, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми та людей похилого віку із житла і, як наслідок до створення напруги в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК Української PCP, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української PCP, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української PCP регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

При цьому, зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постановівід 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (касаційне провадження № 14-317цс18).

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15 та у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 562/2533/19 (касаційне провадження № 61-10637св20).

У постанові Верховного суду від 21 січня 2022 року по справі № 361/2881/19 зроблено висновок, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Визнання втратившим право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення,

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц дійшла висновку, що до правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та положення статті 109 ЖК УРСР.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР з урахуванням глави 26 ЦК України та положень статті 379 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

Правильність такого висновку підтверджується правовими висновками, сформульованими у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Щодо позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання права користування житловим приміщенням суд звертає увагу на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. від 08.04.2002, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 подарували ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 .

Також в судовому засіданні встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_10 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) від 23.01.2008. Згідно даного договору банк зобов`язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином виконувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 31500, 00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цих договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 159075, 00 грн за курсом Національного банку України на день укладення цього договору.

Також, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_10 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2008. Згідно даного договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином виконувати і повернути банку кредит (кредитні кошти) у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 795, 00 грн, та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених у договорі. При цьому транш надається позичальнику кожного календарного року з наступного року, починаючи з дати укладення договору, і надання траншу здійснюється тільки за умови виконання вимоги п. 1.3. договору

Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Палінською О.В. від 23.01.2008, такий укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_10 . Даний договір укладено в забезпечення грошових зобов`язань, згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23.01.2008. Згідно з умовами договорів про надання споживчого кредиту іпотекодавець зобов`язується повернути іпотекодержателю кредит у сумі 31500 доларів США 00 центів, що в еквіваленті становить 159075, 00 грн за курсом НБУ України на день укладення договору, у строк до 23.01.2018 зі сплатою відсотків, згідно з умовами договору. Відповідно до договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. від 19.04.2019, ПАТ «Дельта Банк» продало ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , уклала договір іпотеки, предметом якого виступала квартира АДРЕСА_1 , не маючи при цьому іншого житла.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 , водночас вона знята з місця реєстрації. Однак, зняття з реєстрації, не впливає на той факт, що ОСОБА_1 проживає та користується квартирою АДРЕСА_1 , зважаючи на факт відсутності у неї будь-якого іншого житла.

При розгляді даного позову, суд враховує, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

Оскільки, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_10 було укладено договір про надання споживчого кредиту, та відповідно укладено договір іпотеки в забезпечення грошових зобов`язань, згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23.01.2008, суд приходить до висновку, що виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення не допускається.

У зв`язку з вищенаведеним суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання права користування житловим приміщенням є підставним та таким, що підлягає задоволенню.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом примусового виселення та вселення в помешкання суд звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 не була придбана за рахунок взятих грошових коштів в борг, тому виселення позивача є протиправним, та не можливим без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української PCP має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

Суд звертає увагу, що новий власник спірної квартири мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідача на користування спірним житлом і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідач можливо і не має іншого житла для проживання.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 є законним власником квартири АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. від 19.04.2019.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник має право на реалізацію встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України, що поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Окрім цього, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

У зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом примусового виселення відповідача та вселення в помешкання позивача слід задовольнити частково, в частині вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат,суд враховує наступне.

При зверненні до суду з первісним позовом, позивачем ОСОБА_1 був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп., та додано належні документи, що підтверджують понесені витрати на правову допомогу у розмірі 8000, 00 грн., ці витрати відповідно до ст.133 ЦПК України є судовими витратами та пов`язані з розглядом даної справи.

У зв`язку з задоволенням первісного позову, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути 8000, 00 грн. - витрати на правову допомогу та сплачений судовий збур у розмірі - 908, 00 грн.

Щодо зустрічного позову, який задоволено частково, суд звертає увагу, що позивачем ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 908, 00 грн.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 подано належні документи на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 8500, 00 грн.

Оскільки, зустрічний позов задоволено частково, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 слід стягнути 4250, 00 грн. витрати на правову допомогу та сплачений судовий збур у розмірі - 908, 00 грн.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, покладення судових витрат на обидві сторони, з яких на одну покладено більшу суму, підлягає сплаті різниця іншій стороні.

У зв`язку з вищенаведеним суд приходить до висновку, що слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю судових витрат між сторонами в сумі 3750, 00 грн.

На підставі статей 15, 16, 317, 383, 391 ЦК України, статтей 109, 156 ЖК України та керуючись статтями 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (місце знаходження: 79007 м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11) про визнання права користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Зустрічний позовов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні майном та вселення в помешкання задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РПОКПП НОМЕР_4 у квартиру АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РПОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 різницю судових витрат між сторонами в сумі 3750 (три тисячі сімсот п`ятдесять) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини 6 ст. 259 та частини 1 ст. 268 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 28 березня 2022 року.

Головуючий суддя В.М. Бораковський