Номер провадження: 22-ц/813/2815/22
Номер справи місцевого суду: 519/308/18
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Южного міського суду Одеської області від 01 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», про визнання недійсним кредитного договору,

встановив:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.12.2013 він звернувся до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Дельта Банк» з заявою №003-15070-211213 з приводу укладення договору оформлення платіжної системи з видачі позивачу кредитної картки з лімітом кредитної лінії в розмірі 30700 грн.

В свою чергу, Банком було прийнято рішення про укладення договору. При підписанні пропозиції позивач був ознайомлений з інформацією про загальні умови кредитування рахунку та тарифів банку на обслуговування картки. 21.12.2013 позивач уклала договір добровільного страхування зі Страховою компанією «Дельта» та відповідно до договору позивач стала застрахованою особою з зобов`язанням щомісячної сплати платежів в сумі 307 грн.

Після цього позивачу була надана кредитна картка, однак інших документів, у тому числі кредитного договору, ПАТ «Дельта Банк» позивачу не надавав. Позивач зазначила, що вона отримала 20200 грн. кредиту, після чого кредитна картка була заблокована Банком.

Працівники Банку вважають, що обов`язковий платіж повинен був сплачуватись з суми 30700 грн., а позивач вважає, що з суми 20200 грн., у зв`язку з чим позивачу нараховані штрафні санкції. Позивач фактично не була ознайомлена з правилами незмінності розрахунку залежно від розміру фактично отриманих грошових коштів.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати недійсним договір кредиту та договір страхування в зв`язку з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 01 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за участю третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», було відмовлено (а.с.85-89).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Южного міського суду Одеської області від 01 березня 2021 року, його скасування та постановлення нового, яким визнати договір про надання кредитних коштів, укладений між ПАТ «Дельта Банк» і нею від 21.12.2013 року недійсним, посилаючись на грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с.93-98).

Разом з тим, в апеляційній скарзі взагалі не йдеться про Договір добровільного страхування № 003-15070-211213 від 21.12.2013 року, його сторона - ПрАТ «СК «Дельта» не є учасником справи, а тому колегія суддів позбавлена можливості давати оцінку вказаному Договору.

Ухвалою колегії суддів Одеського апеляційного суду від 05.05.2021 року було поновлено строк на апеляційне скарження судового рішення та викрито апеляційне провадження у справі (а.с.103-104).

Розгляд справи здійснюється 25.03.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки всі учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, призначеного на 23.03.2022 року, на 10.00 год. (а.с.140-145), однак від жодного із них не надійшло заяви або клопотання про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав.

При цьому, колегія суддів враховує, що жоден із учасників справи не з`являвся в судові засідання, призначених як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 10 місяців, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Гірняк Л.А. у відпустці з 14.03.2022 року по 07.04.2022 року, судді Комлевої О.С. - у відпустці з 15.03.2022 року по 01.04.2022 року (а.с. 148-149), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д. і Погорєлова С.О. (а.с.151).

У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснюється 25.03.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання договору про надання кредитних коштів недійсним.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2013р. позивачем ОСОБА_1 здійснено Пропозицію (оферту), яка викладена у формі заяви № 003-15070-211213 до ПАТ «Дельта Банк» на умовах, відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затверджених рішенням Ради Директорів Банку від 20.03.2013р., протокол №14.

Згідно умов договору про надання кредитних коштів Правила та Тарифи Банку є складовою та невід`ємною частиною вищевказаної Пропозиції, а тому відповідно до п.1 ч. 3 в рамках Договору позивачу було відкрито поточний рахунок, оформлено платіжну картку платіжної системи та встановлено ліміт Кредитної лінії на Рахунку у сумі 30700,00 грн. на 364 (календарних) дні; картка: Visa International та/або Mastercard Worldwide та/або ВОПС Дельта (а.с.3).

Згідно п.п. 2.1, 2.2 ч. 3 вищевказаної Пропозиції моментом укладання договору про надання кредитних коштів на умовах, описаних вище в цій Пропозиції та Правилах, вважатиметься дата відкриття Банком Рахунку, згідно п. 2.1 ч. 2.

Пропозиція щодо укладення договору про надання кредитних коштів є чинною для її прийняття Банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати її підписання (п. 2.2 ч. 3).

Під вищевказаною Пропозицією, укладеної у формі заяви, стоїть підпис представника Банку Ніколової А.Х., що свідчить про те, що Пропозицію акцептовано Банком 21.12.2013р. та підписано працівником банку, в зв`язку з чим вона набрала законної сили та вважається укладеною.

Також за умовами укладеного між сторонами договору позивач погодив, що складовою та невід`ємною частиною зазначеної пропозиції є Правила та Тарифи банку, з якими позивач попередньо ознайомлений, повністю згодний, розуміє їх зміст і положення, яких він неухильно зобов`язується дотримуватись.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені її права, як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим нею у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте її вимоги були залишені без задоволення, а відтак наявні законні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вказав, що відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, згідно якого зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При цьому, згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету.

Так, суд виходив із того, що відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, встановлений порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Тобто, вказані Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до ч.2 якого у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону, проте, які не містять положень про такі наслідки як недійсність договору.

Таким чином, оскільки із спірного договору про надання кредитних коштів вбачається, що позивач, як позичальник, у належний спосіб ознайомилася з умовами договору, Правилами та Тарифами банку, що посвідчила особистим підписом, то доводи позивача про ненадання інформації про умови кредитування не є такими, з якими закон пов`язує недійсність правочину, з чим погоджується колегія суддів.

Доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона на час укладення договору була юридично необізнаною особою, належним чином не була ознайомлена з умовами кредитування, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до даних вищевказаної Пропозиції позивач до оформлення правовідносин ознайомилась із його умовами.

При цьому, її волевиявлення при укладанні договору було вільним, без примусу, ризики з отриманням кредиту позивачем приймались без всяких умов, та доказів інших обставин, матеріали справи не містять.

Також колегія суддів погоджується з тим, що ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Тобто відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Так, ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, а саме:

встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що з аналізу умов спірного договору про надання кредитних коштів № 003-15070-211213 від 21.12.2013 року, колегія суддів не вбачає несправедливих умов вказаного договору по відношенню до позичальника, яка повністю з ними погодилась.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Южного міського суду Одеської області від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

С.О. Погорєлова