Провадження №2/523/1221/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"05" квітня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мурманової І.М.,

за участю секретаря судових засідань Чекалової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.03.1998 року, йому та членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що разом з ним та членами його родини в квартирі зареєстрований, однак з травня 2012 року не проживає відповідач у справі, який забрав свої речі з квартири та виїхав у невідомому напрямку. Наявність зареєстрованого та не проживаючого відповідача створює позивачу фінансові труднощі пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг тощо. На підставі викладеного просить визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.10.2021 року позовну заяву було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України.

Заявою від 29.10.2021 року (вх. №31247) позивач усунув недоліки позовної заяви, шляхом подання позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, від свого імені, зазначивши позивачем заданим позову лише себе: ОСОБА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам направлено копію ухвалу суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, разом з цим, 20.01.2022 року (вх. №1391) позивач звернувся на адресу суду із заявою про слухання справи за його відсутності, в якій зазначив про підтримку позовних вимог в повному обсязі та, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.31).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме: шляхом направлення судової повістки за адресою місця реєстрації, на адресу суду повернулось повідомлення про не вручення судової повістки з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 29-30; 36-37).

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2022 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 12.03.1998 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.15).

Згідно відмітки проставленої на звороті Свідоцтва про право власності на житло, право власності на квартиру зареєстровано в ОМБТІ та РОН 12.03.1998 р.

Позивач зазначає, що в квартирі з 2011 року зареєстрований, однак з 2012 року не проживає відповідач у справі ОСОБА_2 , який протягом всього часу не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує комунальні послуги, наявність зареєстрованого відповідача створює позивачу перешкоди в повному управління та користуванні майном, що негативно відображається на фінансах позивача.

Згідно Відомості Фз-47694-ф/л наданої Департаментом надання адміністративних послуг ОМР в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований зокрема ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4).

На підтвердження факту не проживання за адресою реєстрації позивачем надано Акт від 23.09.2021 року, який складено ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 , сусідами позивача, що проживають в будинку АДРЕСА_2 , з якого вбачається, що ОСОБА_2 , в квартирі не проживає з травня 2012 року, родинними зв`язками з власниками квартири не пов`язаний, особисті речі ОСОБА_2 , в квартирі відсутні, місце проживання, перебування останнього не відоме (а.с.17).

Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також поштовими повідомленнями про не можливість вручення судової повістки про виклик до суду, у зв`язку з відсутністю адресата за адресою місця проживання (а.с. 29-30; 36-37).

Матеріали справи не містять в собі заяв або документів, які б свідчили про домовленість між ОСОБА_2 , та іншими співвласниками квартири щодо його тривалої відсутності за адресою місця реєстрації.

Враховуючи, квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).

Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття її з реєстрації.

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником квартири не являється, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратив право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не порушувалося.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 908 гривень, 00 копійок.

На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь держави судовий збір у сумі: 908 гривень 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11.04.2022р.

Суддя: