Справа № 206/1198/19
Провадження № 2/206/288/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2022 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.,

прокурорів Геник Л.С.,Науменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна,-

І. Стислий виклад позиції прокурора, представника позивача та представника відповідача.

25.02.2019 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява від керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах ДМР, яка обґрунтована тим, що 12.10.2016 представником Дніпровської міської ради Росенчук О.Ю., яка діяла на підставі довіреності, до поліції було подано заяву про визнання Дніпровської міської ради потерпілою особою у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України за фактом незаконного заволодіння об`єктом нерухомого майна комунальної форми власності, а саме квартирою АДРЕСА_1 . У подальшому, 21.12.2016 з приводу даного факту складено та направлено до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні, про що повідомлявся представник потерпілого - Дніпровської міської ради. Однак, Дніпровською міською радою не було вжито заходів представницького характеру для відновлення інтересів територіальної громади міста, цивільний позов у межах кримінального провадження не заявлено, як не заявлено самостійно позов у межах цивільної юрисдикції. Отже, наявні підстави для реалізації представницьких повноважень прокуратури в інтересах держави шляхом звернення до суду із даним позовом. Так, у ході здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 встановлено, що 13.07.2016 за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01). Правовою підставою для реєстрації приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренко С.В. за ОСОБА_2 права власності стало свідоцтво про право власності, видане 03.04.2002 Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження № 152-П від 03.04.2002. Проте, як установлено прокуратурою вказане свідоцтво про право власності на вказану квартиру не видавалось та у приватну власність квартира ніколи не передавалася. Будь-яких рішень з приводу відчуження вказаної квартири її власником - Дніпровською міською радою, у встановленому законом порядку не приймалося. Отже, спірне нерухоме майно неправомірно вибуло із власності територіальної громади поза її волею в інший спосіб, а саме на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренко С.В.Вказане рішення нотаріуса є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 проведено за відсутності належного підтвердження достовірності поданих нею документів, що посвідчують її право приватної власності на спірну квартиру. В подальшому 22.08.2017 ОСОБА_2 набувши право власності на спірне майно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продала вказану квартиру ОСОБА_1 . Однак, враховуючи, що на час укладання вказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для розпорядження спірним майном, оскільки право власності на спірну квартиру нею було набуто на підставі підробленого свідоцтва про право власності, то вказаний договір має бути визнаний недійсним, без застосування реституції, а спірне нерухоме майно, яке вибуло поза волею власника Дніпровської міської ради повинно бути витребувано від ОСОБА_1 , як добросовісного набувача (т. 1 а.с. 3-20).

04.06.2019 рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні позовних вимог Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренка Сергія В`ячеславовича, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна - відмовлено (т. 1 а.с. 166-174).

30.06.2020 постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради - залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2019 - залишено без змін (т. 2 а.с. 36-43).

10.11.2021 постановою Верховного Суду касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області - задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2019 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренка Сергія В`ячеславовича, змінено та викладено їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2019 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про витребування майна скасовано. Справу № 206/1198/19 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про витребування майна передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 106-114).

20.12.2021 цивільну справу за позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна - прийнято до розгляду в Самарському районному суді м. Дніпропетровська (т. 2 а.с. 135).

На підставі наказу № 40 від 17.02.2021 генерального прокурора Офісу Генеральної Прокуратури, змінено назву Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області на Лівобережну окружну прокуратуру міста Дніпра (т. 2 а.с. 153).

Прокурори в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити та зазначили, що у 2018 році Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 було проведено перевірку та було встановлено, що спірна квартира перейшла з комунальної власності в приватну власність з низкою порушень законодавства. Було направлено багато запитів та у відділі поліції знаходиться кримінальне провадження щодо підроблення документів. Крім того, у БТІ відсутні будь-які дані щодо реєстрації цієї квартири. Є відомості з приводу того, що квартира не приватизована. Вироку суду у кримінальному провадженні ще немає. На даний момент відсутні будь-які дані щодо приватної власності, а тому виникло питання щодо добросовісного набуття відповідачем спірного майна. Відповідно до доказів, які містяться в матеріалах справи, спірна квартира вибула з власності територіальної громади незаконно, а тому позов підлягає задоволенню.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав прокурорів, просив задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що спірна квартира знаходилась у користуванні ОСОБА_2 на підставі ордеру № 24 від 08.10.1960. 03.04.2002 ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 13.07.2016 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. на підставі вказаного свідоцтва про право власності, вчинив запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на зазначену квартиру. В подальшому 22.08.2017 ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу зазначеної квартири. Посилання позивача, що свідоцтво про право власності від 03.04.2002 є недійсним та таким, що суперечить вимогам законодавства, що договір купівлі-продажу спірної квартири є також недійсним - не обґрунтовані. Прокурором не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин на які він посилається у позові. 08.10.1960 на ім`я ОСОБА_3 на сім`ю із чотирьох осіб був виданий ордер на зайняття квартири АДРЕСА_1 . 19.08.1993 ОСОБА_2 був наданий дозвіл на переоформлення особового рахунку на квартиру у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача і згоди всіх членів сім`ї. ОСОБА_2 на своє ім`я переоформила особовий рахунок на вказану квартиру та в подальшому приватизувала квартиру, отримавши свідоцтво про право власності від 03.04.2002. Позивач в своїх доводах посилається на рішення виконавчого комітету ДМР № 3535 від 20.11.2003 за яким територіальною громадою міста прийнято у комунальну власність житлові будинки ВАТ «Дніпроенерго», які передаються на баланс КВ ЖРЕП Самарського району, де значиться будинок АДРЕСА_2 . Попри те, перелік квартир у будинку, які також включені до об`єктів комунальної власності, вказане рішення не містить. Прокурором не надано доказів того, що квартира є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі ДМР, відсутня первинна реєстрація права власності на квартиру за територіальною громадою міста, не надано доказів знаходження спірної квартири на балансі будь-якого підприємства. Крім того, ОСОБА_2 була основним та єдиним квартиронаймачем спірної квартири з 1993 року. Крім того, представник відповідача звернула увагу, що згідно інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 11.09.2017 у квартирі АДРЕСА_1 станом на 11.09.2017 зареєстровані особи відсутні. Однак, з 04.04.2016 повноваження з реєстрації місця проживання делеговані органам місцевого самоврядування. Тільки Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, який є структурним підрозділом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області здійснював облік відомостей про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб. Прокурор не надав суду доказів на підтвердження передачі картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1 в розпорядження Департаменту та відсутності реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі. Крім того, прокурором не надано жодного доказу на підтвердження того, що розпорядження № 152-П від 03.04.2002 не існувало та свідоцтво про право власності не видавалось. Посилання прокурора на лист-інформацію Департаменту житлового господарства ДМР за яким свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 не видавалось, не може бути належним доказом, оскільки містить лише інформаційний характер. Висновок експертів у кримінальному провадженні, що зображення відбитку круглої гербової печатки в свідоцтві про право власності на житло виготовлено елетографічним способом за допомогою копіювально-розмножувальної техніки, не може бути передбаченим законом доказом, який би доводив незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру. 22.08.2017 ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу даної квартири. При укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири продавець ОСОБА_2 мала право продажу даного нерухомого майна, оскільки була його власником на підставі свідоцтва про право власності від 03.04.2002. Представник відповідача вважає, що витребування спірної квартири призведе до порушення прав ОСОБА_1

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

25.02.2019 прокурором до канцелярії суду подану позовну заяву з додатками (а.с. 1-93).

04.09.2019 рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні позову Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренка Сергія В`ячеславовича, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна - відмовлено (т. 1 а.с. 166-174).

30.06.2020 постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради - залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2019 - залишено без змін (т. 2 а.с. 36-43).

10.11.2021 постановою Верховного Суду касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області - задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2019 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренка Сергія В`ячеславовича, змінено та викладено їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2019 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про витребування майна скасовано. Справу № 206/1198/19 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про витребування майна передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 106-114).

17.12.2021 дана цивільна справа надійшла до Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

20.12.2021 цивільну справу за позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна - прийнято до розгляду в Самарському районному суді м. Дніпропетровська, призначено підготовче судове засідання на 13.01.2022 (т. 2 а.с. 135).

05.01.2022 на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 140-144).

13.01.2022 на електронну адресу суду від представника ДМР надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 145-150).

13.01.2022 задоволено клопотання прокурора та змінено у даній цивільній справі назву Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області на Лівобережну окружну прокуратуру міста Дніпра, відкладено підготовче судове засідання на 21.01.2022 (т. 2 а.с. 151-155).

17.01.2022 прокурор ознайомилась з матеріалами даної цивільної справи (т. 2 а.с. 158).

19.01.2022 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 159-161).

21.01.2022 відкладено підготовче судове засідання на 08.02.2022 у зв`язку з неявкою сторони відповідача та представника ДМР (т. 1 а.с. 162).

03.02.2022 представник відповідача ознайомилась з матеріалами даної цивільної справи (т. 2 а.с. 165-168).

08.02.2022 до канцелярії суду від представника відповідача надійшов відзив з додатками (т. 2 а.с. 169-178).

08.02.2022 відзив представника відповідача залишено без розгляду, закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 15.02.2022 (т. 2 а.с. 179-180).

15.02.2022 заслухано виступ зі вступними словами прокурора, представника позивача та представника відповідача, відповіді на запитання та оголошено перерву до 28.02.2022 для надання можливості прокурору ознайомитись з матеріалами справи (т. 2 а.с. 182-184).

28.02.2022 судове засідання відкладено на 30.03.2022 у зв`язку з неявкою сторін (т. 2 а.с. 188).

30.03.2022 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника (т. 2 а.с. 190-191).

30.03.2022 до канцелярії суду від керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра надійшло клопотання про відкладення судового засідання (т. 2 а.с. 193).

30.03.2022 судове засідання відкладено на 01.04.2022 у зв`язку з неявкою сторін (т. 2 а.с. 193).

01.04.2022 досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухано виступ прокурора у судових дебатах (т. 2 а.с. 196).

01.04.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду (т. 2 а.с. 197).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

08.10.1960 ОСОБА_3 , на сім`ю із чотирьох чоловік: ОСОБА_4 (дружини), ОСОБА_2 (доньки), ОСОБА_5 (матері), був виданий ордер на зайняття квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 47-48).

Наказом Придніпровської ДРЕС «Дніпроенерго» № 173 від 19.08.1993, ОСОБА_2 був наданий дозвіл на переоформлення особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача і згоди всіх членів сім`ї (т. 1 а.с. 49-51).

На підставі вказаного наказу ОСОБА_2 на своє ім`я переоформила особовий рахунок за № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 47).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 3535 від 20.11.2003, територіальною громадою міста прийнято у комунальну власність житлові будинки ВАТ «Дніпроенерго», серед яких у переліку в графі під № 102, вказаний будинок АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 40-44).

Також, в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право власності на житло від 03.04.2002, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Вказане свідоцтво видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно із розпорядженням (наказом) від 03.04.2002, № 152-П (т. 1 а.с. 55, 56).

13.07.2016 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. на підставі виникнення права власності (вказаного свідоцтва про право власності) та на підставі свого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30431873 від 13.07.2016, вніс запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , за № 15366159 (т. 1 а.с. 22).

22.08.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І.А., зареєстровано в реєстрі за № 2008 (т. 1 а.с. 57-60).

Тоді ж, на підставі вказаного договору купівлі-продажу та рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І.А., внесено запис про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 22).

Згідно постанови про залучення представника потерпілого від 12.10.2016, залучено головного спеціаліста відділу захисту інтересів територіальної громади м. Дніпропетровська у судах загальної юрисдикції управління правового забезпечення Дніпропетровської міської ради Ресенчук О.Ю., як представника потерпілої особи Дніпропетровської міської ради у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 002460 від 10.08.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, за фактом заволодіння шахрайським шляхом об`єктами нерухомого майна, зокрема квартирою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 68).

Відповідно до наданої інформації Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради № 1/9-2466 від 26.12.2018, зазначено, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , органом приватизації не видавалось (т. 1 а. с. 38).

Відповідно до довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР № 19605 від 28.12.2018, вказано, що станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі відсутні відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 39).

Висновком експертів № 13/2.3,1.1-547/548 від 14.12.2016, встановлено, що зображення відбитку круглої гербової печатки з реквізитами Дніпропетровської міської ради Управління житлового господарства в свідоцтві про право власності на житло від 03.04.2002 за № 152-П виготовлено електрографічним способом за допомогою копіювально-розмножувальної техніки (лазерного принтера, копіра, тощо) (т. 1 а. с. 85).

В той же час, суд враховує посилання Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 про необхідність надати оцінку іншим доказам у даній справі, на які посилався позивач, а саме: листам Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 26.12.2018, КП «ДМБТІ» ДОР від 28.12.2018, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 11.09.2017, висновку експертів Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центу МВС України від 14.12.2016, листу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2017 та судовим рішенням у справі № 202/4304/16-к про накладення арешт на спірну квартиру 08.07.2016.

05.10.2017 Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було надано відповідь № 01-04/635/2017 на запит прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 відповідно до якої зазначено, що судова справа № 202/4304/16-к (провадження 1-кс/202/1355/2016) про зняття арешту з об`єкту нерухомого майна (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не існує, а отже така справа у провадженні судді Шевцової Т.В. перебувати не може. Ухвала від 31.08.2017 по судовій справі № 202/4304/16-к суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Шевцовою Т.В. не виносилась та не підписувалась (т. 1 а.с. 54).

Згідно відповіді № 6/5-181 від 11.09.2017 на запит Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР зазначено, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, станом на 2017 рік за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані особи - відсутні (т. 1 а.с. 45).

Згідно копії ухвали від 31.07.2017 Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, звільнено з-під арешту нерухоме майно (номер запису про обтяження: 15376149), а саме: квартиру АДРЕСА_1 , належне ОСОБА_2 , накладеного ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у рамках кримінальної справи № 202/4304/16-к (т. 1 а.с. 52-53).

Окремо суд звертає увагу, що після направлення даної цивільної справи на новий розгляд в частині вимог про витребування майна, ані прокурором, ані представником ДМР, не було долучено жодного додаткового доказу та не заявлено відповідних клопотань.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного прокурором, представником позивача та представником відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

У даній цивільній справі керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області звернувся із позовними вимогами в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Суд вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), N 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, N 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина перша та друга статті 8 Конституції України).

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) вказано, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад. Сільські, селищні, міські ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна (стаття 140 Конституції України).

Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об`єкти державної власності. Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади (частина друга та третя статті 143 Конституції України).

Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Як в Конституції України, так і в законах розмежовуються такі учасники відносин як держава та територіальні громади, відповідно, і їх інтереси. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти саме інтереси держави в суді. Тобто Конституцією України визначено, що прокуратура уповноважена здійснювати представництво інтересів лише держави, а не територіальних громад (органів місцевого самоврядування). Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді, в тому числі й територіальних громад, не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Тому, за загальним правилом, не допускається представництво прокуратурою інтересів органу місцевого самоврядування. Як виняток, представництво інтересів органу місцевого самоврядування може мати місце в тому випадку, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.

Положення абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування повинні стосуватися тільки тих ситуацій, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.

У пунктах 6.41.-6.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) вказано, що: "у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду.

Подібний висновок було зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції яких віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України «Про прокуратуру», фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18.

Отже, прокурор, подаючи позов, мав обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

З огляду на вищевикладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу, який має відповідні повноваження щодо вчинення дій, направлених на захист прав та охоронюваних законом інтересів, про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд має дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Наведену правову позицію Верховним Судом, зокрема, викладено в постанові від 25.02.2021 у справі № 910/261/20.

У даному випадку у цій позовній заяві, в обґрунтування звернення до суду прокурором в інтересах ДМР, було зазначено, що підставою для звернення прокурора з цим позовом стало невиконання належним чином органом місцевого самоврядування повноважень щодо захисту інтересів держави, які полягають у своєчасному вжитті заходів цивільно-правового характеру щодо витребування майна, яке вибуло із власності поза волею власника, на користь територіальної громади.

Суд критично ставиться до вказаних прокурором тверджень, вважає їх необґрунтованими, не доведеними та не достатніми, оскільки прокурорами Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра (Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області) не було вжито жодних належних від них заходів щодо захисту інтересів держави впродовж розумного строку. Це означає, що прокурор не довів, що відповідні органи, після того, як їм стало відомо про наявні порушення інтересів держави, допустили бездіяльність щодо їх захисту.

Крім того, суд звертає увагу, що саме за заявою представника ДМР від 12.10.2016 було винесено постанову та залучено головного спеціаліста відділу захисту інтересів територіальної громади міста Дніпропетровська у судах загальної юрисдикції управління правового забезпечення ДМР Ресенчук О.Ю., як представника потерпілої особи ДМР у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 002460 від 10.08.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Таким чином, саме ДМР, як потерпіла особа, вважаючи, що її права порушено та спірна квартира перебуває у власності ДМР, не обґрунтувала відсутність у останньої можливості самостійно звернутись за захистом свого порушеного права та таким правом не скористалась.

Отже, суд приходить до обґрунтованого висновку, що прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, в даній цивільній справі, не підтверджено перед судом наявність виключного випадку для здійснення представництва у суді законних інтересів держави: порушення або загрози порушення інтересів держави через те, що захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах.

Щодо обґрунтованості позову, слід зазначити наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з цим, для застосування статті 387 Цивільного кодексу України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

У частині першій статті 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що звертаючи з позовом про витребування майна, відповідно до ст. 388 ЦК України, прокурор мав обґрунтувати правомірність такої вимоги та факт того, що власником квартири АДРЕСА_1 є саме ДМР.

З цього приводу, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 13.07.2016, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. на підставі виникнення права власності (свідоцтва про право власності) та на підставі свого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30431873 від 13.07.2016, зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Для винесення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_2 було надано приватному нотаріусу заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яку разом з поданими нею документами, було перевірено приватним нотаріусом, про що було зазначено у даному рішенні.

В той же час, правовою підставою реєстрації речового права за ОСОБА_2 стало свідоцтво про право власності, видане 03.04.2002 Управлінням житлового господарства ДМР на підставі розпорядження № 152-п від 03.04.2002.

Так, прокурор в обґрунтування позову зазначив, що спірна квартира належить до комунальної власності та органом приватизації житлового фонду у приватну власність ніколи не передавалась, що підтверджується інформацією Департаменту Житлового господарства ДМР та КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР та іншими доказами. Спірне нерухоме майно неправомірно вибуло із власності територіальної громади міста поза його волею в інший спосіб.

Суд не може погодитись з такими твердженнями прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Згідно положень ст. 126 ЦК УРСР, в редакції чинній на момент спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до положень ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Виходячи з положень ст. 4 Закону України «Про власність», ст. 225 ЦК УРСР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові, який на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Згідно ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Із системного аналізу нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду та гуртожитків.

Зазначений процес приватизації став необхідним у зв`язку зі зміною суспільних правовідносин у житловій сфері та переходом житла із державної власності у приватну власність громадян.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. 3 цього Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 15 Житлового кодексу Української РСР, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів належить видача ордерів на жилі приміщення.

Приватизація здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 зазначеного Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Серед них має бутиі документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.

Питання щодо реалізації житлових прав громадян виникають також при включенні житлового приміщення в список житлового фонду, запланованого до реконструкції. Приватизація квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після проведення її реконструкції власником (володільцем) будинку (гуртожитку).

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі ордеру від 08.10.1960 була вселена у квартиру АДРЕСА_1 та мала встановлені чинним законодавством права на звернення до компетентних органів для можливості приватизації даної квартири.

У зв`язку зі смертю основного квартиронаймача і згоди всіх членів сім`ї, наказом Придніпровської ДРЕС «Дніпроенерго» № 173 від 19.08.1993, ОСОБА_2 був наданий дозвіл на переоформлення особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 та на підставі зазначеного наказу, ОСОБА_2 переоформила на своє ім`я особовий рахунок № НОМЕР_1 на зазначену квартиру та в подальшому приватизувала вказану квартиру, отримавши свідоцтво про право власності від 03.04.2002, виданого Управлінням житлового господарства ДМР на підставі розпорядження № 152-П.

Суд критично ставиться до твердження прокурора щодо того, що розпорядження № 152-П та свідоцтво про право власності на квартиру за вищевказаною адресою від 03.04.2002 органом приватизації не видавалось, а будинок АДРЕСА_2 було прийнято до комунальної власності відповідно до рішення від 20.11.2003 № 3535, оскільки відповідно до рішення № 3535 від 20.11.2003 відсутній перелік квартир, які були включені до об`єктів комунальної власності.

Крім того, ані прокурором, ані представником ДМР не було долучено жодного достатнього, допустимого та належного доказу на підтвердження того, що станом на день отримання ОСОБА_2 можливості на приватизацію вказаної квартири та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , вказане майно знаходилось саме у комунальній власності територіальної громади.

Посилання прокурора на такі докази, як: лист № 1/9-2466 від 26.12.2018 про надання інформації від Департаменту житлового господарства ДМР, відповідно до якої зазначено, що свідоцтво про право власності від 03.04.2002 на квартиру АДРЕСА_1 , на лист № 19605 від 28.12.2018 про надання інформації від КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» щодо відсутності відомостей про право власності за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути розцінені судом як належні докази на підтвердження вказаних прокурором обставин, оскільки дані листи містять в собі лише інформаційний характер. Крім того, дані докази не підтверджують, що вказана квартира належить територіальній громаді міста в особі ДМР.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, крім іншого, право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.

Враховуючи викладене, суд встановив, що відсутні будь-які докази щодо первинної реєстрації права власності на квартиру за територіальною громадою міста та знаходження спірної квартири на балансі будь-якого підприємства. Тобто, ані позивач, ані прокурор не довели, що вказана квартира дійсно є комунальною власністю, оскільки реєстрація прав на нерухоме майно не є формальністю, а є необхідністю для можливості територіальної громади стати повноправним власником нерухомого майна.

Окремо, суд звертає увагу, що рішенням № 3535 від 20.11.2003 виконавчого комітету ДМР було прийнято у комунальну власність територіальної громади будинки, що перебували на балансі ВАТ «Дніпроенерго», до даного переліку увійшов також будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 1154,4 кв.м. В той же час, матеріали справи не містять жодних доказів щодо належності зазначених у рішенні № 3535 будинків саме ВАТ «Дніпроенерго», а також, відсутній акт приймання-передачі основних засобів від ВАТ «Дніпроенерго» до КП ЖРЄП Самарського району, а тому відсутні докази того, що саме квартира АДРЕСА_1 була передана до КП ЖРЄП Самарського району.

Крім того, посилання прокурора щодо інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 11.09.2017, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб станом на 11.09.2017 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні, також сприймаються судом критично, враховуючи наступне.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10.12.2015, повноваження з реєстрації місця проживання з 04.04.2016 делеговані органам місцевого самоврядування. До того ж часу тільки Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб.

23.01.2018 прийнято рішення виконавчого комітету міської ради № 27 (зі змінами), яким затверджено порядок видачі довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Так, припинення повноважень житлово-експлуатаційних організацій, інших підприємств, установ та організацій щодо видачі довідок про склад сім`ї або зареєстрованих й житловому приміщення/будинку осіб відбувається з моменту передачі картотек з питань реєстрації фізичних осіб та інших архівних документів до Департаменту.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ані позивачем, ані прокурором не доведено та не підтверджено факт передачі картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1 в розпорядження Департаменту та відсутності реєстрації ОСОБА_2 у вказаній квартирі. До того ж, саме на ОСОБА_2 було оформлено особовий рахунок ще у 1993 році.

Окремо, суд вважає необхідним звернути увагу на посилання прокурора на наявність кримінального провадження № 0002460 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України за фактом незаконного заволодіння об`єктом нерухомого майна комунальної форми власності, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Суд не може погодитись з твердженням прокурора, щодо того, що, відповідно до висновку експертів Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України від 14.12.2016 зображення відбитку круглої гербової печатки з реквізитами ДМР Управління житлового господарства в свідоцтві про право власності на житло від 03.04.2002 за № 152-П виготовлено електрофотографічним способом за допомогою копіювально-розмножувальної техніки, а не за допомогою прямого відтиску печатки, оскільки даний висновок не є тими передбаченими законом підставами з яких прямо випливає незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.

Крім того, посилання прокурора, що державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2016 було накладено арешт на вказану квартиру та заборонено будь-яким особам відчужувати вказане майно, розпоряджатись ним та використовувати його. Однак невстановленими особами було виготовлено ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2017 у справі № 202/4304/16-к, якою судом ніби-то скасовано арешт вказаної квартири, також сприймається судом критично.

Вказані прокурором обставини є лише припущенням органу досудового розслідування по кримінальному провадженню, оскільки досудове розслідування ще триває та жодну особу не притягнуто до кримінальної відповідальності.

Оскільки в Україні дії презумпція невинуватості і поки не доведено винуватість жодної конкретної особи, зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 мала всі визначені чинним законодавством підстави для реєстрації за останньою права власності на вказану квартиру, жодного доказу, який свідчив би про зворотне - матеріали справи не містять.

Окремо, суд звертає увагу, що матеріали даної справи не містять жодного доказу, який підтверджує безпідставне вибуття із комунальної власності саме територіальної громади м. Дніпра спірного нерухомого майна. Відсутні й будь-які докази проведення досудового розслідування № 0002460, тобто суд взагалі ставить під сумнів якість проведення даного досудового розслідування та, відповідно, здійснення процесуального керівництва прокурорами Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра.

Таким чином, суд вважає зазначені прокурором твердження безпідставними, необґрунтованими та недоведеними, а також такими, що гуртуються на припущеннях.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку, що будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про прийняття саме вказаної квартири на баланс КП ЖГ Самарського району матеріали справи не містять.

Окремо, суд звертає увагу, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (частина перша статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однак, матеріали даної справи не містять жодного доказу звернення прокурора або ДМР з оскарженням такого рішення до Міністерства юстиції України та його територіальних органів.

Щодо твердження прокурора про те, що оскільки ДМР було позбавлено права власності на спірну квартиру поза її волею, наявні правові підставі для застосування положень ст. 388 ЦК України та витребування зазначеної квартири на користь ДМР із незаконного володіння ОСОБА_1 , який на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22.08.2017, став власником квартири АДРЕСА_1 , суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно, доведена не була. Підстави набуття ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру у встановленому судом порядку не скасовано, не визнано недійсними чи підробленими.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до пп. 1.1, п. 1, глави 2, розділу 2 1.2. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом № 296/5 Міністерства юстиції України від 22.02.2012, зареєстрованим за № 282/20595 від 22.02.2012, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього.

Так, згідно зі ст. 34 Закону України «Про нотаріат», містить перелік нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, серед яких: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо).

Відповідно до положень глави 4, розділу 1 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, перед вчиненням нотаріального правочину, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.О. 22.08.2017 мали бути перевірені подані сторонами договору документи та вчинені ряд дій, які передбачені у Законі України «Про нотаріат» та у «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

А тому, встановивши наявність законних підстав для укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу вказаної квартири, даний договір 22.08.2017 був посвідчений приватним нотаріусом.

Жодного належного, допустимого та достатнього доказу, який свідчив би про зворотне ані прокурором, ані представником ДМР подано не було.

Наявні в матеріалах справи письмові докази та посилання прокурора не є тими передбаченими законом підставами з яких прямо випливає незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірне приміщення та відсутність у останньої права на відчуження такого майна, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215- 235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України).

Аналіз положень статей 215, 216, 330, 388 ЦК України дає підстави вважати, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (тобто, у набувача, який придбав майно не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно, про що цей набувач не знав і не міг знати). В даному випадку право на витребування майна з чужого володіння обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

ОСОБА_2 як власником квартири АДРЕСА_1 , наділеною правом володіння, користування та розпоряджання своїм майном, було цілком правомірно укладено з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу на вказану квартиру.

Таким чином, враховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна.

Застосовуючи положення статті 387 ЦК, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким.

Подібний висновок було зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Згідно вказаної практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи втручання є законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Такі правові висновки викладені як у постановах Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 297/616/17 та від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, так і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №357/9328/15-ц та у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 922/2246/19.

Власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у випадку, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, поза їх волею, та коли такий набувач набув майно за відплатним договором. Якщо майно було загублено власником, викрадено в нього чи вибуло іншим шляхом поза його волею, то воно підлягає поверненню власнику, хоча б добросовісний набувач і придбав річ оплатно. Це ж правило діє і тоді, коли річ вибула з володіння особи, якому власник передав її за договором.

Однак, наявні матеріали справи дозволяють стверджувати про те, що квартира АДРЕСА_1 не була у володінні (власності) ДМР. На баланс КП ЖГ на підставі рішення № 3535 від 20.11.2003 було прийнято будинок, однак, матеріали справи не містять жодного достатнього доказу, що до цього переліку входила саме квартира № 18 .

Власником вказаної квартири аж до укладення договору купівлі-продажу 22.08.2017, була ОСОБА_2 .

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Таким чином, враховуючи те, що ДМР не була власником вказаної квартири, відповідно, з її володіння дана квартира вибути не могла, судом не встановлено жодної законної та виправданої підстави втручання держави в право власності добросовісного власника (набувача) ОСОБА_1 та витребування майна, яке на законних підставах перейшло у власність останнього, є неприпустимим.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Таким чином, враховуючи, що в розумінні положень ст. 8 Конвенції та відповідної практики ЄСПЛ, квартира АДРЕСА_1 є житлом відповідача.

В той же час ані прокурором, ані представником ДМР, враховуючи їх обсяг повноважень та правових можливостей, не було надано суду жодних доказів, які б свідчили про наявність у відповідача іншого житла. А отже, таке свавільне задоволення вимог прокурора про витребування вказаної квартири призведе до порушення не тільки ст. 1 Першого Протоколу Конвенції, а й до порушення ст. 8 Конвенції, що в подальшому матиме негативні наслідки для держави України в цілому.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення прокурорів, представника ДМР та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 7, 8, 13, 47, 131-1, 140, 143 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 3, 8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду», ст.ст. 2, 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 34 ЗУ «Про нотаріат», ст. 4 Закону України «Про власність», ст.ст. 126, 153, 225 ЦК УРСР, ст.ст. 9, 15, 58, 61 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 256, 257, 261, 316, 317, 319, 321, 330, 386, 387, 388, 655, 657 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 29, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради житлове приміщення АДРЕСА_1 - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11.04.2022.

Головуючий суддя: К.С. Маштак