Справа № 206/876/21
Провадження № 2/206/360/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2022 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Різниченко Я.М.,

прокурорів Семенихіна Є.Ю., Геник Л.С., Науменко К.Л.,

представника відповідача Орсіка О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ТОВ «ЕКОЛОГ», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальов Сергій Вадимович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Олена Анатоліївна про скасування реєстрації, скасування договору купівлі-продажу, витребування майна,-

І. Стислий виклад позиції прокурора, представника позивача та представника відповідача.

З урахуванням уточненої позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовані тим, що для проведення державної реєстрації ТОВ «ЕКОЛОГ» надано державному реєстратору договір купівлі-продажу нежитлового приміщення б/н від 10.12.1998 укладений з ЗАТ «Дніпроенерго». Указане приміщення складалось з: 1 - вестибюль площею 8,9 кв.м., 2 -роздягальня площею 9,2 кв.м., 3 - душова площею 2,6 кв.м., 4 - коридор площею 17,9 кв.м., 5 - мийна площею 7,3 кв.м., 6 - кладова площею 3 кв.м., 7 - умивальна площею 1,3 кв.м., 8 - туалет площею 1,2 кв.м., 9 - коридор площею 2,4 кв.м., 10 - кладова площею 3,5 кв.м., 11 - для варки суміші площею 8,7 кв.м., 12 - для виготовлення суміші площею 5,9 кв.м., 13 - розподільна площею 12,5 кв.м., 14 - варильний зал площею 29,2 кв.м., 15 - мийна площею 15,2 кв.м., 16 - вестибюль службовий площею 9,2 кв.м. Зазначений об`єкт нерухомості належав ЗАТ «Дніпроенерго» на підставі наказу Фонду державного майна України № 616-п від 20.11.1996. Разом з цим, відповідно до інформації Фонду державного майна України зазначений житловий будинок розташований у АДРЕСА_1 у власність ЗАТ «Дніпроенерго» не передавався, а наказ № 616-п від 20.11.1996 не виявлено в архіві Фонду державного майна України. Відповідно до інформації КП «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі відомості щодо реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_2 відсутні. У той же час, житловий будинок літ. А-3 по АДРЕСА_1 , в який увійшло приміщення № 22, зареєстрований за балансоутримувачем Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Самарського району на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 3535 від 20.11.2003, про що зроблено запис в облікову книгу № 38ЖЮ за реєстровими № 2485-5. Так, відповідно до рішення № 3535 від 20.11.2003 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків у Самарському районі», прийнято у комунальну власність територіальної громади міста будинки, що перебувають на балансі Відкритого акціонерного товариства «Дніпроенерго», відповідно до актів приймання-передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність. До переліку житлових будинків ВАТ «Дніпроенерго», які передаються у комунальну власність територіальної громади міста на баланс КВ ЖРЕП Самарського району увійшов, також, і житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 1372,9 кв.м. Указане, також, підтверджується і АТ «ДТЕК Дніпроенерго», яке є правонаступником ЗАТ «Дніпроенерго», листом, яким повідомлено, що інформація про укладання договору купівлі-продажу спірного майна від 10.12.1998 із ТОВ «ЕКОЛОГ» у АТ «ДТЕК Дніпроенерго» відсутня. Укладання договору купівлі-продажу від 10.12.1998 між ЗАТ «Дніпроенерго» та ТОВ «ЕКОЛОГ» щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_3 не підтверджено правонаступником юридичної особи - продавця. Крім того, враховуючи, що спірне нерухоме майно не належало станом на 1998 рік ЗАТ «Дніпроенерго», наказ № 616-п від 20.11.1996, зазначений в п. 1.3. Фондом державного майна України не виносився, спірне нерухоме майно в натурі ТОВ «Еколог» не передавалося, що свідчить про те, що сторони договору не досягли згоди щодо всіх істотних умов, що свідчить про те, що вказаний договір є не укладеним. Спірне нерухоме майно фактично вибуло з законного володіння з 02.05.2018 (дата державної реєстрації договору), тоді як право власності на вказане нерухоме майно набуто Дніпровською міською радою 12.09.2003, з часу підписання акту прийому-передачі та фактичного отримання нерухомої речі у володіння. Спірне приміщення неправомірно вибуло із власності територіальної громади міста поза його волею, а саме на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова С.В. Відповідно до інформації комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР інвентаризація та реєстрація права власності об`єкта нерухомості, розташованого у м. Дніпро за адресою: АДРЕСА_2 не проводилась. Право власності на нерухоме майно виникало до 2004 року з моменту фактичної передачі об`єкту нерухомого майна набувачеві. Вивченням технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР 10.10.2004, на замовлення балансоутримувачу Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Самарського району встановлено, що спірне приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 128 кв.м. позначене, як «молочна кухня», будь-які відмітки про власника ТОВ «ЕКОЛОГ» відсутні. Фактично передача спірного нерухомого майна від ЗАТ «Дніпроенерго» до ТОВ «ЕКОЛОГ» не відбулась і як наслідок, договір купівлі-продажу 10.12.1998 не відповідає вимогам законодавства, чинного на момент його укладення. У подальшому, між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу від 28.05.2019 та відчужено на користь останнього приміщення АДРЕСА_3 . Відповідно до розпорядження від 04.09.2019 Департаменту житлового господарства ДМР, узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_3 , утвореної поділом квартири АДРЕСА_3 загальною площею 144,3 кв.м., на дві окремі. Розпорядженням Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04.09.2019 узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_3 , утвореної поділом квартири АДРЕСА_3 загальною площею 144,3 кв.м., на дві окремі. Згідно з договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 17.09.2019, квартира АДРЕСА_3 , площею 55,1 кв.м. вибула у власність ОСОБА_2 . Квартиру АДРЕСА_3 , площею 88,4 кв.м., ОСОБА_1 відчужено на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 06.11.2019. Оскільки спірне нерухоме майно було відчужене на користь ОСОБА_1 , а у подальшому і на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поза волею Дніпровської міської ради, остання як власник спірного майна має право на його витребування шляхом пред`явлення віндикаційного позову та вимагати його повернення у власність територіальної громади м. Дніпра. У зв`язку із невжиттям Дніпровською міською радою, як уповноваженим органом своєчасних та ефективних заходів для поновлення порушених інтересів, з такою вимогою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звертається прокурор. У зв`язку з вищевказаним, позивач просить скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова С.В. № 47003276 від 23.05.2019 та відповідний запис № 31677509 про реєстрацію права власності ТОВ «ЕКОЛОГ» на приміщення АДРЕСА_3 , визнати недійсним укладений між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу приміщення площею 128 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. 28.05.2019 за реєстраційним № 264, номер запису про право власності 31751898, витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради приміщення № 22 в будинку АДРЕСА_1 , витребувати від ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради приміщення № 22а в будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1-69, 78-89).

Крім позовних заяв, прокурором були подані письмові пояснення, відповідно до яких, зазначено, що рішення державного реєстратора Ковальова С.В. є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки право власності ТОВ «Еколог» не було зареєстровано у Державному реєстрі прав та на момент вчинення реєстраційних дій право власності будинку АДРЕСА_1 належало Дніпровській міській раді. Разом з цим, укладання договору купівлі-продажу між ЗАТ «Дніпроенерго» та ТОВ «ЕКОЛОГ» щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_3 не підтверджено правонаступником юридичної особи - продавця. Спірне нерухоме майно не продавалося ТОВ «ЕКОЛОГ», оскільки станом на 1998 рік за ЗАТ «Дніпроенерго» згідно інформації з договору купівлі-продажу спірне нерухоме майно в натурі ТОВ «ЕКОЛОГ» не передавалося, що свідчить про те, що сторони договору не досягли згоди щодо всіх істотних умов, що свідчить про те, що вказаний договір є не укладеним. Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 28.05.2019 між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, який підписано керівником (директором) ОСОБА_4 , однак він був на цей час мертвий, тому вказаний договір підписати не міг. На рахунок представництва інтересів держави в суді зазначив, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтереси держави». З огляду на те, що ДМР, як власником спірного майна та органом, уповноваженим здійснювати функції держави у даних спірних правовідносинах, не вжито заходів для відновлення власних майнових прав, що порушує визначені Конституцією та законодавством України права та інтереси територіальної громади, у спільній власності якої перебуває спірне майно, даний позов пред`явлено прокуратурою в інтересах держави в особі ДМР.

Не погоджуючись з викладеними у позовах обставинами, представник відповідача, який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до суду відзив, відповідно до якого зазначено, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавства, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулось або може відбутись порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя. Прокурор не може вважатись альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Прокурором не доведено підстав для представництва інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування. Прокурором при звернені до суду не зазначено причин неможливості здійснення ДМР, яка є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, захисту свої прав та охоронюваних законом інтересів у судовому порядку та не надано доказів того, що ДМР не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом до відповідачів. Сама по собі обставина не звернення ДМР з позовом протягом певного періоду не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави. Голова ДМР ОСОБА_5 повідомив керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, що ДМР з позовною заявою про розірвання договору купівлі-продажу та витребування приміщення АДРЕСА_3 не звертались. Причини не звернення зазначені не були. Обставин, які б були підставою для висновку про невиконання або неналежне виконання ДМР, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади, матеріали справи не містять. Також, на момент укладання договору купівлі-продажу від 10.12.1998 між ЗАТ «Дніпроенерго» та ТОВ «ЕКОЛОГ» щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_3 загальною площею 128 кв.м., це приміщення не перебувало ні у державній, ні у комунальній власності, оскільки ця нерухомість була об`єктом корпоративного права і перейшла у власність від однієї юридичної особи до другої юридичної особи. Крім того, позивачем не ставиться питання про визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу. Твердження позивача, що фактично передача спірного нерухомого майна від ЗАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» до ТОВ «ЕКОЛОГ» не відбулась не відповідає дійсності, оскільки очевидним є факт, що в подальшому це приміщення було переплановано та із нього створено дві житлові квартири, що могло статись тільки внаслідок фактичного володіння та користування об`єктом нерухомості. Також, до переліку житлових будинків ВАТ «ДНІПРОЕНЕРГО», які передались у комунальну власність територіальної громади міста на баланс КВ ЖРЕП Самарського району увійшов, також, і житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 1372,9 кв.м. Однак, в акті приймання-передачі основних засобів від ВАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» до КП ЖРЄП Самарського району площа будинку АДРЕСА_1 становила 1303,9 кв.м. Крім того, КП «Житлове господарство Самарського району» 09.04.2020 зазначило, що житловий будинок АДРЕСА_1 було прийнято на баланс КП ЖГ Самарського району у кількості 21 квартири. Запис про приміщення АДРЕСА_4 у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра - відсутній. Спірне житлове приміщення не передавалось до комунальної власності міста Дніпра. Будь-яких інших доказів із яких вбачається, що приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 128 кв.м., яке в інвентаризаційній справі числиться як «Молочна кухня» було прийнято в комунальну власність міста Дніпра та прийнято на баланс КП ЖГ Самарського району - матеріали справи не містять. Також, ОСОБА_1 до департаменту житлового господарства ДМР було подано пакет документів для внутрішнього перепланування квартири АДРЕСА_5 . 04.09.2019 узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_3 , утвореної поділом квартири АДРЕСА_5 загальною площею 144,3 кв.м. на дві окремі: квартира АДРЕСА_5 площею 55,1 кв.м. та квартира АДРЕСА_5 а площею 88,4 кв.м. При розгляді даного питання у органів управління ДМР не виникало жодного питання до відповідача ОСОБА_1 з приводу правомірності отримання у власність спірної нерухомості. ДМР не заявлялись будь-які претензії стосовно порушення своїх майнових прав відповідачами та вони не звертались до органів прокуратури з приводу виявлених порушень. Також, що стосується договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 22 загальною площею 128 кв.м. по АДРЕСА_1 , укладеному між ТОВ «ЕКОЛОГ» та відповідачем ОСОБА_1 від 28.05.2019 - його укладено відповідно до діючого законодавства. При підписанні договору директор ТОВ «ЕКОЛОГ» ОСОБА_4 надав нотаріусу всі необхідні документи, в тому числі посвідчуючі його особу. Окрім цього, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та договір дарування квартири АДРЕСА_5 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідали діючому законодавству. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є добросовісними набувачами майна, а тому підстави для визнання договорів недійсними та витребування майна відсутні. Також, відсутні жодні докази того, що наявні порушення законодавства та інструкції у рішенні державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова С.В. про реєстрацію права власності ТОВ «ЕКОЛОГ» на приміщення АДРЕСА_3 . Також, представник відповідача зазначив, що навіть якщо припустити, що спірна нерухомість є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, то не зрозуміло, чому протягом 18 років ані органами управління територіальної громади міста Дніпра, ані відповідним прокурором не ставились питання про усунення порушень та витребування цього майна, оскільки очевидний факт того, що на момент передачі будинку на баланс, нерухомість площею 128 кв.м. фактично-реально не передана новому власнику та він не має змогу нею користуватись. ДМР та відповідний прокурор упродовж тривалого часу були обізнані з фактом вибуття спірного майна з власності та мали можливість звернутись до суду за захистом порушеного права, але таким правом своєчасно не скористались. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Позивач повинен був довести той факт, що він не міг дізнатись про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки право власності ДМР на спірне нерухоме майно було порушено в момент його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли ДМР або відповідний прокурор довідались або могли довідатись про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Доводи позивача про те, що ДМР не скористалась своїм правом на витребування майна, а у відповідного прокурора право заявити матеріально-правову вимогу до відповідачів, а саме звернутись із віндикаційним позовом не могло виникнути раніше моменту заволодіння ними спірним майном, не заслуговують на увагу, оскільки початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатись про кожного нового набувача цього майна. Тому, дана позовна заява подана після закінчення строку для звернення до суду та слід застосувати до позовних вимог позовну давність. А тому, є всі правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 2 а.с. 65-74).

Крім того, від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, відповідно до якої представник відповідача просив вважати позовні вимоги заявлені керівником Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра заявленими після закінчення строку для звернення до суду та застосувати до цих вимог в цьому спорі позовну давність (т. 2 а.с. 75-77).

Не погоджуючи з обставинами, викладеними у відзиві, від керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що прокурору достатньо дотриматись порядку Закону України «Про прокуратуру» і якщо компетентний орган протягом розумного строку, після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Крім того, ОСОБА_1 надав до Департаменту необхідний пакет документів відповідно до вимог Департаменту житлового господарства ДМР, в результаті чого отримав розпорядження про внутрішнє перепланування квартири АДРЕСА_3 . Однак, документи ОСОБА_1 були оформлені з порушенням законодавства, оскільки підставою державної реєстрації вказаного приміщення стало внесення запису 23.05.2019 державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова С.В., відповідно до якого зареєстровано право власності за ТОВ «ЕКОЛОГ» на приміщення АДРЕСА_3 . Державним реєстратором не перевірявся технічний паспорт на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 та будь-які відмітки про власника ТОВ «ЕКОЛОГ» відсутні. Крім того, у зв`язку з необхідністю з`ясування питання як було посвідчено особу директора ТОВ «ЕКОЛОГ» ОСОБА_4 під час укладання договору купівлі-продажу від 28.05.2019, було залучено приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., в якості третьої особи. Договори укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягають визнанню недійсними, оскільки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Також, здійснюючи процесуальне керівництво під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000178, відомості про яке внесено до ЄРДР 19.02.2020 за ч.ч. 2, 3 ст. 190 КК України, Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 було встановлено безпідставне вибуття із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра нерухомого майна, а саме приміщення АДРЕСА_3 . Відповідач мусить довести, що інформацію про незаконне вибуття вказаного приміщення з комунальної власності можна було отримати раніше 23.05.2019, коли було зареєстровано державним реєстратором право власності на приміщення АДРЕСА_3 (т. 2 а.с. 84-99).

У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 , який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував у задоволенні позовних вимог та зазначив, що прокурор в даному випадку не мав право звертатись до суду із позовом. На момент укладання договору купівлі-продажу між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 спірне майно не перебувало у комунальній власності, воно перейшло від однієї юридичної особи до іншої. Немає жодних підстав для скасування рішення державного реєстратора. Відповідач ОСОБА_1 зазначив своєму представнику, що на приміщенні тривалий час висіла об`ява про те, що воно продається і він звернувся за вказаним у об`яві номером телефону. Приїхав та оглянув його, щоб купити. Необґрунтовано та неправомірно вважати, що у прокурора виникло право на звернення до суду тоді, коли була здійснена реєстрація майна.

Представник відповідача ТОВ «ЕКОЛОГ», відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи державний реєстратор КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, у судові засідання не з`явились, правом на подання відзиву та письмових пояснень не скористались.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

03.03.2021 прокурором до канцелярії суду подану позовну заяву з додатками (т. 1 а.с. 1-69).

05.03.2021 позовну заяву було залишено без руху, як таку, що не відповідала вимогам передбаченим ст. 175 ЦПК України (т. 1 а.с. 74-75).

12.03.2021 прокурором до канцелярії суду подано уточнену позовну заяву з додатками (а.с. 77-89).

22.03.2021 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання на 22.04.2021 (т. 1 а.с. 93-94).

02.04.2021 до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи (т. 1 а.с. 97).

22.04.2021 відкладено підготовче судове засідання у зв`язку з неявкою відповідачів та третьої особи на 19.05.2021 (т. 1 а.с. 116-117).

18.05.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_7 про відкладення судового засідання (т. 1 а.с. 121-122).

19.05.2021 відкладено підготовче судове засідання у зв`язку з неявкою відповідачів та третьої особи на 26.07.2021 (т. 1 а.с. 129).

У судові засідання, призначені 22.04.2021, 19.05.2021, 26.07.2021, 05.08.2021 відповідачі, повідомлені про дату та час судового засідання, не з`явилися, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

26.07.2021 закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті, заслухано вступні слова представника позивача та прокурора, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи. Оголошено перерву до 05.08.2021 для виклику відповідачів та третьої особи.

05.08.2021 заслухано виступ прокурора в судових дебатах та оголошено вступну та резолютивну частини заочного рішення суду (т. 1 а.с. 177).

13.08.2021 складено повний текст заочного рішення суду (т. 1 а.с. 180-193).

04.10.2021 представник відповідача Стасовська Е.А., в інтересах ОСОБА_1 , ознайомилась з матеріалами даної цивільної справи (т. 1 а.с. 198).

12.10.2021 до канцелярії суду від керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра надійшла заява про виправлення описки в судовому рішенні (т. 1 а.с. 202-203).

12.10.2021 заяву керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра задоволено, виправлено описку допущену в резолютивній частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2021 (т. 1 а.с. 206, 208-210).

12.10.2021 від відповідача ОСОБА_1 до канцелярії суду було подано заяву про перегляд заочного рішення з додатками (т. 2 а.с. 1-18).

13.10.2021 ухвалою судді залишено без руху заяву відповідача ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 20-22).

16.12.2021 до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_1 надійшли заява про поновлення пропущеного строку та уточнена заява про перегляд заочного рішення (т. 2 а.с. 25-34).

17.12.2021 поновлено відповідачу ОСОБА_1 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду та призначено розгляд заяви про перегляд заочного рішення суду на 24.12.2021 (т. 2 а.с. 36).

24.12.2021 від керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра надійшли письмові пояснення (т. 2 а.с. 41-52).

24.12.2021 заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2021 скасовано та призначено розгляд справи на 18.01.2022 (т. 2 а.с. 55-57).

12.01.2022 від представника відповідача Орсіка О.Е., який діє в інтересах ОСОБА_1 до суду надійшов відзив з додатками серед яких заява про застосування строку позовної давності (т. 2 а.с. 65-83).

17.01.2022 від керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра до суду надійшла відповідь на відзив з додатками (т. 2 а.с. 84-120).

17.01.2022 прокурор Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Геник Л.С. ознайомилась з матеріалами справи (т. 2 а.с. 121).

18.01.2022 відкладено судове засідання на 03.02.2022 у зв`язку з неявкою учасників справи (т. 2 а.с. 122).

02.02.2022 від представника відповідача Орсіка О.Е. на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення судового засідання (т. 2 а.с. 126).

03.02.2022 відкладено судове засідання на 28.02.2022 (т. 2 а.с. 127).

28.02.2022 відкладено судове засідання на 28.03.2022 у зв`язку з неявкою прокурора та представника відповідача (т. 2 а.с. 144).

28.03.2022 заслухано вступне слово прокурора та представника відповідача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухано виступи у судових дебатах прокурора та представника відповідача (т. 2 а.с. 152-153).

28.03.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду (т. 2 а.с. 154).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

10.12.1998 між ЗАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» та ТОВ «ЕКОЛОГ» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, згідно якого ЗАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» продав, а ТОВ «ЕКОЛОГ» купив нежитлове приміщення № 22, загальною площею 128,0 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_6 та складається з: 1 - вестибюль площею 8,9 кв.м., 2 - роздягальня площею 9,2 кв.м., 3 - душова площею 2,6 кв.м., 4 - коридор площею 17,9 кв.м., 5 - мийна площею 7,3 кв.м., 6 - кладова площею 3 кв.м., 7 - умивальна площею 1,3 кв.м., 8 - туалет площею 1,2 кв.м., 9 - коридор площею 2,4 кв.м., 10 - кладова площею 3,5 кв.м., 11 - для варки суміші площею 8,7 кв.м., 12 - для виготовлення суміші площею 5,9 кв.м., 13 - розподільна площею 12,5 кв.м., 14 - варильний зал площею 29,2 кв.м., 15 - мийна площею 15,2 кв.м., 16 - вестибюль службовий площею 9,2 кв.м.

Відповідно до п. 1.3. договору, зазначений об`єкт належить ЗАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» на підставі Наказу Фонду державного майна України № 616-п від 20.11.1996.

Відповідно п. 1.4. договору, право власності на об`єкт, який відчужується згідно цього договору переходить до покупця на підставі цього договору, після його підписання обома сторонами та оплати повної вартості об`єкта, відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п. 8.2. договору, ЗАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» стверджував, що об`єкт, який є предметом договору, на момент укладання нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, не заставлений, в спорі та під забороною не перебував, прав щодо нього у третіх осіб не має (т. 1 а.с. 28-29).

Відповідно до копії рішення № 3535 від 20.11.2003 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради було прийнято у комунальну власність територіальної громади міста будинки, що перебували на балансі Відкритого акціонерного товариства «ДНІПРОЕНЕРГО», відповідно до актів приймання-передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність. У переліку житлових будинків ВАТ «ДНІПРОЕНЕРГО», які передавались у комунальну власність територіальної громади міста на баланс КВ ЖРЕП Самарського району був будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 1372,9 кв.м. та 3 поверхами (т. 1 а.с. 46-50, т. 2 а.с. 34).

В той же час, відповідно до акту приймання-передачі основних засобів, затвердженого 31.12.2003 комерційним директором ВАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» зазначено, що на підставі наказу № 12 від 26.12.2003 та рішення № 3535 від 20.11.2003 проведено огляд будинку по АДРЕСА_1 - 1303,9 кв.м. (т. 2 а.с. 16).

Відповідно до копії технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 від 2014 року, зображено планування даного будинку. В той же час, приміщення № 22 на схемі відображено як окреме приміщення з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (т. 1 а.с. 40-44).

23.05.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, Дніпропетровської області Ковальовим С.В., на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер: б/н, виданого 10.12.1998, видавник: сторони: ЗАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» та ТОВ «ЕКОЛОГ», зареєстровано право власності за ТОВ «ЕКОЛОГ» на нежитлове приміщення, загальною площею 128 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21-22).

24.05.2019 відповідно до протоколу № 2405 загальних зборів учасників ТОВ «ЕКОЛОГ», підписаного головуючим зборів ОСОБА_4 , постановили затвердити відчуження шляхом продажу належного ТОВ «ЕКОЛОГ» об`єкта нерухомості нежитлове приміщення № 22, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 128 кв.м. за ціною 50000,00 грн. (т. 1 а.с. 166).

28.05.2019 між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі № 264, відповідно до якого ТОВ «ЕКОЛОГ» передав у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_3 (сім) і зобов`язався сплатити відповідно до умов, що передбачені цим договором. Загальна площа приміщення становила 128 кв.м.

Відповідно до п. 1.2. договору, документами, що підтверджують належність та право ТОВ «ЕКОЛОГ» на вказане нежитлове приміщення є: договір купівлі-продажу нежитлового приміщення між Закритим акціонерним товариством «ДНІПРОЕНЕРГО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКОЛОГ» від 10 грудня 1998 року, б/н. Право власності за ТОВ «ЕКОЛОГ» зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_8 , державним реєстратором Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області 23.05.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Відповідно до п. 1.3. договору, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. 28 травня 2019 року, шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та суб`єкта, перевірено, що право власності на вказане нежитлове приміщення зареєстровано за ТОВ «ЕКОЛОГ»; також перевірено відсутність заборони відчуження або арешту, відсутність обтяжень майна іпотекою шляхом отримання інформації з цих реєстрів та перевірено відсутність сторін цього договору у переліку осіб, щодо яких застосовані санкції, передбачені ст. 4 Закону України «Про санкції».

Згідно п. 4.1. договору, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України та п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нежитлове приміщення у ОСОБА_1 виникає з моменту державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вищезазначений договір 28.05.2019 підписано між керівником (директором) ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 30-31).

Відповідно до копії розпорядження № 457 від 04.09.2019 Департаменту житлового господарства ДМР, узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_3 , утвореної поділом квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 144,3 кв.м. на дві окремі. Вказане перепланування з переобладнанням квартири на конструктивну схему житлової будівлі та на несучу здатність основних конструкцій впливу не виявляє, розташування каналізаційних та водопровідних стояків житлового будинку залишилось без змін згідно з технічним Звітом за оцінкою стану будівельних конструкцій приміщень квартири АДРЕСА_3 , виконаного експертом С.О. Ілюшечкіним (сертифікат АЕ № 001030). Після узаконення вважати загальну площу квартири 88,4 кв.м., житлову площу квартири 44,7 кв.м. На підставі технічного паспорту ФОП ОСОБА_9 інвентаризаційна справа № ДМР 06646 станом на 12.06.2019 (т. 1 а.с. 36).

Відповідно до копії розпорядження № 458 від 04.09.2019 Департаменту житлового господарства ДМР, узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_3 , утвореної поділом квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 144,3 кв.м. на дві окремі. Вказане перепланування з переобладнанням квартири на конструктивну схему житлової будівлі та на несучу здатність основних конструкцій впливу не виявляє, розташування каналізаційних та водопровідних стояків житлового будинку залишилось без змін згідно з технічним Звітом за оцінкою стану будівельних конструкцій приміщень квартири АДРЕСА_3 , виконаного експертом С.О. Ілюшечкіним (сертифікат АЕ № 001030). Після узаконення вважати загальну площу квартири 55,1 кв.м., житлову площу квартири 20,0 кв.м. На підставі технічного паспорту ФОП ОСОБА_9 інвентаризаційна справа № ДМР 06645 станом на 12.06.2019 (т. 1 а.с. 37).

17.09.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі № 554, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язався передати у власність, а ОСОБА_2 зобов`язалась прийняти у власність квартиру АДРЕСА_3 і оплатити суму відповідно до умов, що передбачені цим договором.

Відповідно до п. 1.2. договору, документами, що підтверджують належність та право особистої приватної власності ОСОБА_1 на відчужувану ним квартиру є: договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. 28 травня 2019 року за реєстровим № 264; Розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04 вересня 2019 року за № 458. Право власності за ОСОБА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 вересня 2019 року, індексний номер витягу: 180494154, номер запису про право власності: 33122142, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Згідно п. 1.3. договору, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та щодо суб`єкта, інформація про реєстрацію права власності ОСОБА_1 як власника, є в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру боржників, інформація про наявність заборон відчуження відсутня, інформація про наявність іпотек або відомостей про наявність іншого речового права відсутня, що підтверджується інформаційними довідками, отриманими ОСОБА_10 , державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 17 вересня 2019 року, шляхом безпосереднього доступу до цих реєстрів. Також, перевірено відсутність сторін цього договору у переліку осіб, щодо яких застосовані санкції, передбачені ст. 4 Закону України «Про санкції».

Відповідно до п. 5.1. договору, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України та п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на квартиру у ОСОБА_2 виникає з моменту державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 32-33).

06.10.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, зареєстрований в реєстрі № 620, відповідно до якого ОСОБА_1 передає у власність, а ОСОБА_3 приймає у власність квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 1.2. договору, документами, що підтверджують належність та право особистої приватної власності ОСОБА_1 на відчужувану ним квартиру є: договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. 28 травня 2019 року за реєстровим № 264; Розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04 вересня 2019 року за № 457. Право власності за ОСОБА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 вересня 2019 року, індексний номер витягу: 180493508, номер запису про право власності: 33122224, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Згідно п. 1.4. договору, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та щодо суб`єкта, Єдиного реєстру боржників, інформація про наявність запису в Єдиному реєстрі боржників відсутня, інформація про наявність заборон відчуження відсутня, інформація про наявність іпотек або відомостей про наявність іншого речового права відсутня, що підтверджується інформаційними довідками, отриманими ОСОБА_10 , державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 06 листопада 2019 року, шляхом безпосереднього доступу до цих реєстрів. Згідно ст. 4 Закону України «Про санкції» перевірено відсутність сторін цього договору у переліку осіб, щодо яких застосовані санкції (т. 1 а.с. 34-35).

09.04.2020 директором КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР було надано відповідь № 111, відповідно до якого зазначено, що житловий будинок за адресою по АДРЕСА_1 , в кількості 21 квартири, був взятий на баланс КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР від ЗАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» 31 грудня 2003 року. На момент прийняття житлового будинку на їх баланс - нежитлове приміщення площею 128 кв.м., яке в інвентарної справі числиться як «Молочна кухня», згідно договору купівлі-продажу від 10 грудня 1998 року, було продано (продавець - ЗАТ «ДНІПРОЕНЕРГО» до ТОВ «ЕКОЛОГ»). В свою чергу новий власник нежитлового приміщення № 22, а саме ТОВ «ЕКОЛОГ» згідно договору купівлі-продажу продав ОСОБА_1 , який являється власником нежитлового приміщення. Та від якого підприємству були надані документи на квартиру АДРЕСА_5 та АДРЕСА_5 для надання комунальних послуг (т. 1 а.с. 38).

Відповідно до відповіді на запит № 2718 від начальника виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР, станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі відомості щодо реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_1 на приміщення АДРЕСА_5 відсутні (т. 1 а.с. 39).

22.06.2020 заступник Генерального директора АТ «ДТЕК» Боричевський А.М. надав лист № 498/1000 відповідно до якого зазначив, що в 2003 році у комунальну власність територіальної громади міста Дніпро були передані житлові будинки, які перебували на той час на балансі ЗАТ «ДНІПРОЕНЕРГО», що підтверджується рішенням Дніпропетровської міської ради № 3535 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків у Самарському районі», до переліку якого включено було також житловий будинок АДРЕСА_1 . Інформація щодо укладення 10.12.1998 між АТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» та ТОВ «ЕКОЛОГ» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 22, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - відсутня (т. 1 а.с. 45).

08.12.2020 заступник керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 звернувся до ДМР із запитом № 04/32-1032Г вих. 20 у якому просив у зв`язку із службовою необхідністю, надати до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 інформцію чи зверталась ДМР з позовною заявою про розірвання договорів купівлі-продажу, за якими нерухоме майно, а саме приміщення АДРЕСА_3 , передано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та витребування указаного майна з чужого володіння на користь ДМР (т. 1 а.с. 26).

18.12.2020 міським головою ДМР було надано відповідь № 7/11-3233 на запит Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 відповідно до якої зазначено, що ДМР станом на 08.12.2020 з позовною заявою про розірвання договору купівлі-продажу та витребування приміщення АДРЕСА_3 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ДМР не зверталась (т. 1 а.с. 27).

Право власності на приміщення 22 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серії та номеру: 554, посвідченого 17.09.2019 приватним нотаріусом Міссіяж О.А. Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області зареєстровано за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 20).

Право власності на приміщення 22а за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, серії та номеру: 620, посвідченого 06.11.2019 приватним нотаріусом Міссіяж О.А. Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області зареєстровано за ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 24-25).

Відповідно до наказу № 40 від 17.02.2021 генерального прокурора України, з 15.03.2021 розпочато роботу окружної прокуратури та наказом № 39 затверджено перелік і територіальну юрисдикцію окружних прокуратур (т. 1 а.с. 156-158).

Відповідно до довідок про зареєстроване місце проживання, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 90, 92).

14.09.2021 представником управління з питань комунальної власності департаменту по роботі з активами ДМР було надано відповідь № 8/10-443 на адвокатський запит відповідно до якої зазначено, що у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра запис про приміщення № 22, загальною площею 128 кв.м. по АДРЕСА_5 - відсутній (т. 2 а.с. 15).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд відхиляє документи, долучені до матеріалів справи, а саме: копію з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис № 5550 (т. 1 а.с. 165), відповідно до якої, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки дана копія свідоцтва про смерть була засвідчена прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Геник Л.С. із позначенням «Згідно з оригіналом», однак на вимогу суду надати для огляду в судовому засідання оригінал даного свідоцтва про смерть, вимога виконана не була, оригінал свідоцтва про смерть прокурором не надано, а враховуючи низьку якість копії та той факт, що вона була зроблена як копія з копії, суд не бере до уваги даний доказ. В той же час, прокурором не надано інших доказів на підтвердження цього факту.

Крім того, суд відхиляє у якості доказу подану прокурором письмову відповідь заступника голови Фонду Державного майна України від 28.12.2018 (т. 1 а.с. 69), відповідно до якого повідомлялось про те, що в архіві Фонду наказу від 20.11.1996 № 616-п не виявлено і відповідно інформація стосовно передачі у приватну власність майна, наведеного у запиті прокуратури, відсутня, оскільки з даної відповіді суд не може встановити про яке саме майно надано відповідь та на який саме запит прокуратури Дніпропетровської області, який не було долучено до матеріалів справи. Такі документи ані прокурором, ані представником ДМР надані до суду не були.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

У даній цивільній справі керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області звернувся із позовними вимогами в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Суд вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), N 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, N 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина перша та друга статті 8 Конституції України).

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) вказано, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад. Сільські, селищні, міські ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна (стаття 140 Конституції України).

Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об`єкти державної власності. Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади (частина друга та третя статті 143 Конституції України).

Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Як в Конституції України, так і в законах розмежовуються такі учасники відносин як держава та територіальні громади, відповідно, і їх інтереси. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти саме інтереси держави в суді. Тобто Конституцією України визначено, що прокуратура уповноважена здійснювати представництво інтересів лише держави, а не територіальних громад (органів місцевого самоврядування). Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді, в тому числі й територіальних громад, не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Тому, за загальним правилом, не допускається представництво прокуратурою інтересів органу місцевого самоврядування. Як виняток, представництво інтересів органу місцевого самоврядування може мати місце в тому випадку, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.

Положення абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування повинні стосуватися тільки тих ситуацій, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.

У пунктах 6.41.-6.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) вказано, що: "у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду.

Подібний висновок було зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції яких віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України «Про прокуратуру», фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18.

Отже, прокурор, подаючи позов, мав обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

З огляду на вищевикладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу, який має відповідні повноваження щодо вчинення дій, направлених на захист прав та охоронюваних законом інтересів, про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд має дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Наведену правову позицію Верховним Судом, зокрема, викладено в постанові від 25.02.2021 у справі № 910/261/20.

У даному випадку у цій позовній заяві, в обґрунтування звернення до суду прокурором в інтересах ДМР, було зазначено про те, що ДМР, як власником спірного майна та органом, уповноваженим здійснювати функції держави у даних спірних правовідносинах, не вжито заходів для відновлення власних майнових прав, що порушує визначені Конституцією та законодавством України права та інтереси територіальної громади, у спільній власності якої перебуває спірне майно. Крім того, на запит Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області міським головою ДМР було зазначено, що ДМР з позовною заявою про розірвання договору купівлі-продажу та витребування приміщення АДРЕСА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зверталась.

Суд критично ставиться до вказаних прокурором тверджень, вважає їх необґрунтованими, не доведеними та не достатніми, оскільки прокурорами Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра (Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області) не було вжито жодних залежних від них заходів щодо захисту інтересів держави впродовж розумного строку. Це означає, що прокурор не довів, що відповідні органи, після того, як їм стало відомо про наявні порушення інтересів держави, допустили бездіяльність щодо їх захисту.

Крім того, суд погоджується з позицією представника відповідача про те, що вважаючи, що спірне приміщення перебувало у власності ДМР з 20.11.2003, відсутні будь-які обґрунтування того, що ДМР не ставилось питання про усунення порушень та витребування цього майна протягом 18 років. Тобто, упродовж тривалого часу ДМР була обізнана з фактом вибуття спірного майна з власності та мала можливість звернутись за захистом порушеного права, але таким правом своєчасно не скористалась.

Отже, суд приходить до обґрунтованого висновку, що прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, в даній цивільній справі, не підтверджено перед судом наявність виключного випадку для здійснення представництва у суді законних інтересів держави: порушення або загрози порушення інтересів держави через те, що захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах.

Щодо позовних вимог та їх обґрунтованості, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що 23.05.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальовим С.В. зареєстровано право власності за ТОВ «ЕКОЛОГ» на приміщення АДРЕСА_3 , площею 128 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності 31677509.

Для проведення державної реєстрації ТОВ «ЕКОЛОГ» надано державному реєстратору договір купівлі-продажу нежитлового приміщення б/н від 10.12.1998 укладений з ЗАТ «Дніпроенерго».

Відповідно до п. 1.3 договору, зазначений об`єкт нерухомості належав ЗАТ «Дніпроенерго» на підставі наказу Фонду державного майна України № 616-п від 20.11.1996.

Так, прокурор в обґрунтування позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора № 47003276 від 23.05.2019 та відповідний запис № 31677509 про реєстрацію права власності ТОВ «ЕКОЛОГ» на приміщення АДРЕСА_3 зазначив, що вказане приміщення неправомірно вибуло із власності територіальної громади поза його волею, а саме на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.05.2019, оскільки укладений договір купівлі-продажу від 10.12.1998 не підтверджено правонаступником юридичної особи - продавця. Приміщення АДРЕСА_3 не належало станом на 1998 рік ЗАТ «Дніпроенерго», оскільки наказ № 616-п від 20.11.1996 не виносився, спірне нерухоме майно в натурі ТОВ «ЕКОЛОГ» не передавалось, що свідчить про те, що сторони договору не досягли згоди щодо всіх істотних умов, що свідчить про те, що вказаний договір не є укладеним.

Суд не може погодитись з такими твердженнями прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Згідно положень ст. 126 ЦК УРСР, в редакції чинній на момент спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до положень ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Виходячи з положень ст. 4 Закону України «Про власність», ст. 225 ЦК УРСР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові, який на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Так, прокурор зазначив, що Наказ Фонду № 616-п від 20.11.1996 не виносився, оскільки відповідно до відповіді заступника голови Фонду державного майна України від 11.12.2018 зазначено, що в архіві Фонду наказу від 20.11.1996 № 616-п не виявлено.

Суд критично ставиться до таких тверджень прокурора та вважає їх недоведеними та не обґрунтованими, оскільки єдиним доказом на який посилається прокурор є відповідь заступника голови Фонду Державного майна України, яку було відхилено судом та визнано недопустимим доказом.

Однак, навіть якщо вважати, що дана відповідь має відношення до вирішення спору у даній цивільній справі, прокуратуру Дніпропетровської області було повідомлено про те, що наказ № 616-п від 20.11.1996 не виявлено. Жодного зазначення про те, що саме такий наказ взагалі не виносився в даному листі немає. А тому, зазначене є лише припущенням прокурора та не приймається судом до уваги.

Слід зробити висновок, що ані прокурором, ані представником ДМР не було долучено жодного достатнього, допустимого та належного доказу на підтвердження того, що станом на день укладання договору купівлі-продажу від 10.12.1998 між ЗАТ «Дніпроенерго» та ТОВ «ЕКОЛОГ», приміщення № 22 за адресою: АДРЕСА_1 знаходилось саме у комунальній власності територіальної громади.

Так, судом встановлено, що рішенням № 3535 від 20.11.2003 виконавчого комітету ДМР було прийнято у комунальну власність територіальної громади будинки, що перебували на балансі ВАТ «Дніпроенерго», до даного переліку увійшов також будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 1372,9 кв.м. В той же час, згідно акту приймання-передачі основних засобів від ВАТ «Дніпроенерго» до КП ЖЄП Самарського району, площа зазначеного будинку становить 1303,9 кв.м.

Однак, судом встановлено, що у наданій відповіді на лист КП «Житлове господарство Самарського району» було зазначено, що на баланс КП ЖГ Самарського району було прийнято будинок АДРЕСА_1 у кількості 21 квартири. Крім того, 14.09.2021 департамент по роботі з активами управління з питань комунальної власності повідомив, що у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра запис саме про приміщення № 22 за адресою: АДРЕСА_1 - відсутній.

Тобто, враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку, що приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 128 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке в інвентаризаційній справі та в технічному паспорті зазначене як «Молочна кухня» не передавалось до комунальної власності міста Дніпра та будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про прийняття саме вказаного приміщення на баланс КП ЖГ Самарського району матеріали справи не містять.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Однак, у даній цивільній справі не було заявлено вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу від 10.12.1998 укладеного між ЗАТ «Дніпроенерго» та ТОВ «ЕКОЛОГ» не дійсним.

Тому твердження прокурора про те, що договір купівлі-продажу від 10.12.1998 не є укладеним не відповідає дійсності та сприймається судом критично.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній на момент здійснення державної реєстрації, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У пункті п`ятому частини третьої статті 10 та у статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказано, що державний реєстратор відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. При цьому втручання будь-яких осіб, у тому числі державних органів, у діяльність державного реєстратора забороняється.

Тобто у даному випадку державним реєстраторок КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальовим С.В. було вчинено ряд дій, прийнято рішення за результатом розгляду заяви та перевірено низку документів, на підставі чого було прийнято рішення № 47003276 від 23.05.2019 та внесено відповідний запис № 31677509 про реєстрацію права власності ТОВ «ЕКОЛОГ» на приміщення АДРЕСА_3 .

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (частина перша статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Так, позовна вимога прокурора про скасування відповідного рішення та запису державного реєстратора, свідчить про те, що прокурор не погоджується з прийнятим державним реєстратором рішення, в той же час, матеріали даної справи не містять жодного доказу звернення прокурора або ДМР з оскарженням такого рішення до Міністерства юстиції України та його територіальних органів.

Окремо, суд звертає увагу, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.

Таким чином, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав в частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Подібні висновки були зроблені у постанові Великої Палати Верховного суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Подібний висновок був зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

Окремо, суд звертає увагу, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 травня 2019 № 367/2022/15-ц.

Суд звертає увагу, що виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до обгрунтованого висновку, що враховуючи, що в діях державного реєстратора відсутні будь-які порушення законодавства та інструкції, які регламентують його діяльність, враховуючи не доведеність прокурором наявності підстав для скасування рішення державного реєстратора № 47003276 від 23.05.2019 та відповідного запису № 31677509 про реєстрацію права власності ТОВ «ЕКОЛОГ» на приміщення № 22 за адресою: АДРЕСА_1 , дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Щодо визнання недійсним укладеного 28.05.2019 між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу приміщення площею 128 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що незаконність набуття ТОВ «ЕКОЛОГ» права власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу та наявності його реєстрації, встановлена не була. Підстави набуття ТОВ «ЕКОЛОГ» права власності на спірне майно у встановленому судом порядку не скасовано, не визнано недійсними чи підробленими.

Обґрунтовуючи недійсність укладеного між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 договору, прокурором було зазначено, що здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000178 відомості про яке внесено до ЄРДР від 19.02.2020 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.ч. 2, 3 ст. 190 КК України було встановлено безпідставне вибуття із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра нерухомого майна, а саме приміщенні № 22 за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, прокурором посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Однак, 24.05.2019 ним, як головуючим зборів учасників ТОВ «ЕКОЛОГ» було постановлено затвердити відчуження шляхом продажу належного ТОВ «ЕКОЛОГ» об`єкту нерухомості, а саме: приміщення АДРЕСА_3 . Крім того, 28.05.2019 укладено договір купівлі-продажу спірного приміщення, підписаний керівником ТОВ «ЕКОЛОГ» ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Тобто, прокурор зазначив, що ОСОБА_4 не міг підписати вказаний договір, оскільки на момент його укладання він вже був мертвий.

Однак, суд не може погодитись з таким твердженням прокурора, оскільки досудове розслідування ще триває та жодну особу не притягнуто до кримінальної відповідальності. А тому, це лише припущення органу досудового розслідування по кримінальному провадженню.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до пп. 1.1, п. 1, глави 2, розділу 2 1.2. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом № 296/5 Міністерства юстиції України від 22.02.2012, зареєстрованим за № 282/20595 від 22.02.2012, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього.

Так, згідно зі ст. 34 Закону України «Про нотаріат», містить перелік нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, серед яких: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо).

Відповідно до глави 3, розділу 1 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», визначено, що при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом. Іноземний громадянин, особа без громадянства чи особа, яка має статус біженця, які звертаються за учиненням нотаріальних дій, установлюються нотаріусом на підставі документів, передбачених законодавством України.

Згідно ст. 43 Закону України «Про нотаріат», не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Відповідно до положень глави 4, розділу 1 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, перед вчиненням нотаріального правочину, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. 28.05.2019 мали бути встановлені особи ОСОБА_4 - директора ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 , перевірені подані сторонами договору документи та вчинені ряд дій, які передбачені у Законі України «Про нотаріат» та у «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Оскільки в Україні дії презумпція невинуватості і поки не доведено винуватість жодної конкретної особи, зазначене свідчить про те, що особа ОСОБА_4 була встановлена приватним нотаріусом Міссіяж О.А., перевірена його цивільна дієздатність. Жодного доказу, який свідчив би про зворотне - матеріали справи не містять.

Крім того, суд відхилив в якості доказу подану копію з копії свідоцтва про смерть, вважає даний доказ не допустимим. Інших належних та достатніх доказів, які б могли підтвердити зазначені прокурором обставини - відсутні.

Окремо, суд звертає увагу, що матеріали даної справи не містять жодного доказу, який підтверджує безпідставне вибуття із комунальної власності саме територіальної громади м. Дніпра спірного нерухомого майна. Відсутні й будь-які докази проведення досудового розслідування № 0000178, відомості про яке внесено до ЄРДР 19.02.2020, тобто суд взагалі ставить під сумнів якість проведення даного досудового розслідування та, відповідно, здійснення процесуального керівництва прокурорами Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра.

Крім того, в даній цивільній справі відсутні будь-які докази, які б могли свідчити про те, що приватним нотаріусом Дніпропетровського місцевого нотаріального округу Міссіяж О.А. не було дотримано вимоги чинного законодавства на момент посвідчення такого договору та його реєстрації.

Таким чином, суд вважає зазначені прокурором твердження безпідставними, необґрунтованими та недоведеними, а також такими, що гуртуються на припущеннях.

Наявні в матеріалах справи письмові докази та посилання прокурора не є тими передбаченими законом підставами з яких прямо випливає незаконність набуття ТОВ «ЕКОЛОГ» права власності на спірне приміщення та відсутність у останнього права на відчуження такого майна, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215- 235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Аналіз положень статей 215, 216, 330, 388 ЦК України дає підстави вважати, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (тобто, у набувача, який придбав майно не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно, про що цей набувач не знав і не міг знати). В даному випадку право на витребування майна з чужого володіння обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Як установлено судом, обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 28.05.2019, прокурори Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра посилалась на те, що ТОВ «ЕКОЛОГ» не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності на розпорядження спірним нерухомим майном, яке вийшло з володіння Дніпровської міської ради поза його волею.

Проте, ані прокурорами, ані ДМР на підтвердження вказаних обставин не було надано належних, допустимих та достовірних доказів такого твердження.

Отже, судом не встановлено, а стороною позивача не доведено, що спірний договір купівлі-продажу укладений між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 без необхідного обсягу відповідних на те прав та повноважень.

Що стосується позовних вимог про витребування від ОСОБА_2 приміщення АДРЕСА_3 та витребування від ОСОБА_3 приміщення АДРЕСА_3 , слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, судом встановлено, що ТОВ «ЕКОЛОГ» будучи добросовісним набувачем спірного приміщення був наділеним законним правом розпоряджатись майном на власний розсуд, що не заперечує чинному законодавству та користуючись таким правом, відчужив приміщення № 22 загальною площею 128 кв.м. розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем ОСОБА_1 , як новим власником спірно приміщення, було подано пакету документів для внутрішнього перепланування квартири АДРЕСА_3 .

Судом встановлено, що 04.09.2019 Департаментом житлового господарства ДМР було узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_5 загальною площею 128 кв.м. на дві окремі квартири: АДРЕСА_5 , загальною площею 55,1 кв.м. та АДРЕСА_5 , загальною площею 88,4 кв.м.

Пунктом 1.4.5 «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» встановлено, що для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

Тобто, відповідач ОСОБА_1 міг отримати дозвіл на перепланування вказаного приміщення внаслідок фактичного володіння та користування об`єктом нерухомості.

Таким чином, суд приходить до висновку, що навіть при розгляді даного питання у органів управління ДМР не виникло жодного питання до відповідача ОСОБА_1 з приводу правомірності отримання ним у власність спірної нерухомості та ДМР не заявлялись жодні претензії стосовно порушення своїх майнових прав, не було й відповідного звернення з цього приводу до правоохоронних органів, в тому числі до Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра.

Слід зробити висновок, що вищевказане свідчить не інакше як про те, що ДМР не заперечувала, що вказане приміщення є власністю ОСОБА_1 і не є власністю держави/територіальної громади міста.

Доказів того, що майно перебувало у незаконному володінні ОСОБА_1 , враховуючи, що договір купівлі-продажу від 28.05.2019 є дійсним, матеріали справи не містять.

Відповідно до частин 1, 2 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з цим, для застосування статті 387 Цивільного кодексу України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

У частині першій статті 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Дніпровська міська рада не може вважатися власником спірного нерухомого майна на момент укладення спірного договору, оскільки відсутні докази набуття останньою права власності на це майно, як і відповідні документи, що посвідчують відповідне право на спірне приміщення за вказаною адресою.

Посилання на факт протиправного вибуття майна із володіння Дніпровської міської ради шляхом укладення договору купівлі-продажу, є безпідставними.

Прокурор, який звернувся в інтересах держави, не довів існування обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину та не підтвердив факт порушення прав та охоронних інтересів держави.

Таким чином, відповідачем ОСОБА_1 , як власником вказаного приміщення, наділеним правом володіння, користування та розпоряджання своїм майном, було цілком правомірно укладено з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 та з ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_3 . Зазначені договори були посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. відповідно до діючого законодавства та зареєстровані в реєстрі.

Таким чином, враховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є добросовісними набувачами майна.

Застосовуючи положення статті 387 ЦК, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким.

Подібний висновок було зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Згідно вказаної практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи втручання є законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Такі правові висновки викладені як у постановах Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 297/616/17 та від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, так і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №357/9328/15-ц та у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 922/2246/19.

Власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у випадку, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, поза їх волею, та коли такий набувач набув майно за відплатним договором. Якщо майно було загублено власником, викрадено в нього чи вибуло іншим шляхом поза його волею, то воно підлягає поверненню власнику, хоча б добросовісний набувач і придбав річ оплатно. Це ж правило діє і тоді, коли річ вибула з володіння особи, якому власник передав її за договором.

Однак, наявні матеріали справи дозволяють стверджувати про те, що приміщення № 22 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 128 кв.м. з позначенням «Молочна кухня» взагалі не було у володінні (власності) ДМР. На баланс КП ЖГ на підставі рішення № 3535 від 20.11.2003 було прийнято 21 квартиру за вказаною адресою.

Власником приміщення АДРЕСА_3 з 1998 року аж до укладення договору купівлі-продажу 28.05.2019, було ТОВ «ЕКОЛОГ».

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Таким чином, враховуючи те, що ДМР не була власником приміщення АДРЕСА_3 , відповідно, з її володіння дане приміщення не вибути не могло, судом не встановлено жодної законної та виправданої підстави втручання держави в право власності добросовісних власників (набувачів) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та витребування майна, яке на законних підставах перейшло у власність останніх, є неприпустимим.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Таким чином, враховуючи, що в розумінні положень ст. 8 Конвенції та відповідної практики ЄСПЛ, спірні квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3 є житлом відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які там зареєстровані та проживають.

В той же час ані прокурором, ані представником ДМР, враховуючи їх обсяг повноважень та правових можливостей, не було надано суду жодних доказів, які б свідчили про наявність у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 іншого житла. А отже, таке свавільне задоволення вимог прокурора про витребування вказаних квартир призведе до порушення не тільки ст. 1 Першого Протоколу Конвенції, а й до порушення ст. 8 Конвенції, що в подальшому матиме негативні наслідки для держави України в цілому.

Окремо суд вважає необхідним, також, звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, прокурором було зазначено про те, що право власності ДМР на спірне нерухоме майно було порушено в момент його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, таким чином початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли ДМР довідалась або могла довідатись про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Очевидним є факт, що на момент передачі будинку АДРЕСА_1 у власність громади м. Дніпра, відповідно до рішення № 3535 від 20.11.2003, нерухомість площею 128 кв.м. з позначенням «Молочна кухня» фактично-реально не була передана власнику зазначеного будинку та він жодним чином не міг нею користуватись.

Тобто, навіть якщо припустити про те, що ДМР не знала про укладений договір купівлі-продажу між ЗАТ «Дніпроенерго» та ТОВ «ЕКОЛОГ» у 1998 році, то про рішення від 20.11.2003 ДМР було відомо достеменно, оскільки саме ДМР готувала необхідний пакет документів та мала пересвідчитись та здійснити обстеження майна, яке передається у комунальну власність.

Доводи сторони прокурора про те, що ДМР не скористалась своїм правом на витребування майна, а у прокурора право звернутись із віндикаційним позовом до відповідачів не могло виникнути раніше моменту заволодіння ними спірним майном (реєстрації за ними права власності), взагалі не заслуговують на увагу, оскільки початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатись про кожного нового набувача цього майна.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 27.01.2021 у справі № 61-159св19.

А тому, твердження представника відповідача, про те, що прокурор звернувся з даною позовною заявою після закінчення строку для звернення до суду, обґрунтоване та відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 7, 13, 131-1, 140, 143 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 10, 11, 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 34, 43 ЗУ «Про нотаріат», ст.ст. 126, 153, 225 ЦК УРСР, ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 256, 257, 261, 316, 317, 319, 321, 330, 386, 387, 388, 655, 657 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 29, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ТОВ «ЕКОЛОГ», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальов Сергій Вадимович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж Олена Анатоліївна про скасування рішення державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова С.В. № 47003276 від 23.05.2019 та відповідний запис № 31677509 про реєстрацію права власності ТОВ «ЕКОЛОГ» на приміщення АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), визнання недійсним укладеного між ТОВ «ЕКОЛОГ» та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу приміщення площею 128 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. 28.05.2019 за реєстраційним № 264, номер запису про право власності 31751898, витребування від ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради приміщення № 22 в будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), витребування від ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради приміщення № 22а в будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 04.04.2022.

Головуючий суддя: К.С. Маштак