ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Лаченкової О.В,

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" в особі регіонального Управління про повернення незаконного утриманих сум та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2018 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" в особі регіонального Управління про повернення незаконного утриманих сум та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначає, що з січня 2018 року вона стала отримувати пенсію в меншому розмірі. В 2016 році приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. вчинено виконавчий напис за реєстровим №10356 про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором від 06 вересня 2002 року №П258Д у сумі 729 597 гривень 35 копійок. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2018 року №200/8943/18 вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим, до винесення рішення, на підставі виконавчого напису від 25 листопада 2016 року державним виконавцем Новокадацького відділу державної виконавчої служби м.Дніпра ГТУЮ в Дніпропетровській області 11 травня 2017 року відкрито виконавче провадження, за яким стягнуто з неї суму в розмірі 3 307 гривень 91 копійки, чим їй нанесена відповідачем матеріальна шкода у вищевказаному розмірі, а також моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 50 000 гривень, оскільки вона була вимушена багато років судитися, будучи хворою людиною, проходити апеляційні та касаційні інстанції, що не поменшувало її душевних страждань. Просила стягнути з ПАТ КБ «Приват Банк» на її користь нанесену матеріальну шкоду в сумі 3 307 гривень 91 копійку, моральну шкоду в сумі 50 000 гривень, а також понесені судові витрати у повному обсязі.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" в особі регіонального Управління про повернення незаконного утриманих сум та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» в особі регіонального Управління на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 800,55гривень.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» в особі регіонального Управління на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 596,96 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року просить апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року по справі №200/20263/18 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" в особі регіонального Управління про повернення незаконного утриманих сум та відшкодування моральної шкоди задовольнити, рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року по справі №200/20263/18 в частині стягнення з АТ КБ ПриватБанк на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2800,55 гривень та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. В іншій частині рішення не оскаржується.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року просить рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приват Банк» укладений договір № П258Д про відкриття та обслуговування картрахунку(а.с.10-11).

Також 06 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приват Банк» укладена додаткова угода до договору № П258Д про відкриття та обслуговування картрахунку від 06 вересня 2002 року, відповідно до якої ОСОБА_1 надано кредитний ліміт у розмірі 4000 доларів США, з виплатою 18 % річних за користування кредитом, строком до 06 вересня 2007 року(а.с.12).

06 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приват Банк» укладено договір застави майна в забезпечення зобов`язань по укладеній додатковій угоді до договору №П258Д про відкриття та обслуговування картрахунку від 06 вересня 2002 року, відповідно до якої ОСОБА_1 передано в заставу, придбане за кредитні кошти, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 451 кв.м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2008 року задоволено позовні вимоги ЗАТ КБ «Приват Банк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №П258Д у розмірі 15 221.36 гривень та судові витрати у розмірі 312,58 гривень(а.с.15-18).

27 січня 2009 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2008 року скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ЗАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості(а.с.19-20).

25 листопада 2016 року приватний нотаріус ДМНО Бондар І.М. видав виконавчий напис №10356 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» грошових коштів у сумі 729 597 гривень 35 копійок(а.с.21).

Постановою державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Росітюк Н.В. від 11 травня 2017 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів за виконавчим написом приватного нотаріуса ДМНО Бондар І.М. у сумі 729597 гривень 35 копійок(а.с.22).

Згідно із довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 05 листопада 2018 року, з пенсії ОСОБА_1 на підставі постанови державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 09 жовтня 2017 року проведено стягнення боргу на користь ПАТ КБ «Приват Банк» у сумі 2 800 гривень 55 копійок, а також виконавчого збору у сумі 327 гривень 91 копійки та витрат на проведення виконавчих дій у сумі 180 гривень(а.с.23).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано виконавчий напис, вчинений 25 листопада 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №10356, таким, що не підлягає виконанню, та у рішенні зазначено, що виконавчий напис було вчинено ще у 2003 році, за яким реалізоване заставлене майно в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № П258Д від 06 вересня 2002 року(а.с.25-28).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі №3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №757/42443/15-ц (провадження №61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі №904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Предметом позову є вимоги ОСОБА_1 , зокрема, до стягувача АТ КБ ПриватБанк про повернення грошових коштів, сплачених боржником (позивачем) на підставі виконавчого напису нотаріуса, визнаного у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню та відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ ПриватБанк про стягнення моральної шкоди не є предметом апеляційного оскарження, а тому в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що отримані АТ КБ ПриватБанк на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 2800 гривень, підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала, оскільки рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2018 року визнано виконавчий напис, вчинений 25 листопада 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №10356 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у загальній сумі 729597,35грн., таким, що не підлягає виконанню (а.с.25-28).

Доводи АТ КБ "ПриватБанк" про те, що кредитний договір, на виконання якого було вчинено виконавчий напис, є дійсним, не спростовує факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення таких коштів.

При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед АТ КБ "ПриватБанк" за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи АТ КБ "ПриватБанк" зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова