Провадження № 2-о/161/8/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Денисюка І.В.

заявника ОСОБА_1

представника заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України у Волинській області Паш`яна Д.Р.

представника заінтересованої особи Волинського обласного центру соціально-психологічної допомоги Склезь Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в луцький міськрайонний суд Волинської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, просила встановити факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.

Свої вимоги мотивує тим, що проживала в Україні з народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року, та проживає зараз. На даний час перебуває в Волинському обласному центрі соціально-психологічної допомоги. До одруження 1986 року носила прізвище ОСОБА_2 , після одруження в 1986 році отримала паспорт зразка колишнього СРСР як ОСОБА_1 . З паспортом зразка колишнього СРСР потрапила до в`язниці у 1999 році, однак, коли звільнилась в 2010 році їй не було повернуто паспорт. Вказує, що паспорт нового зразка їй не видавався.

На даний час вона не може жодним чином підтвердити свою особу у зв`язку з відсутністю у неї будь-яких документів, необхідних для подачі відповідним органам. Відновлення паспорта зразка колишнього СРСР чинним законодавством не передбачено, а паспорта нового зразка вона не отримувала, оскільки в період коли їх видавали громадянам колишнього СРСР перебувала у тяжких життєвих обставинах та згодом в місцях позбавлення волі.

Зважаючи на викладене, враховуючи ту обставину, що вона постійно проживала на території України, нікуди не виїжджала, а на даний час не має можливості паспорт України та підтвердити свою особу, просить суд встановити факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.

Ухвалою від 22 вересня 2021 року відкрито провадження у справі.

В судовому засідання заявник заяву підтримала та просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи Волинського обласного центру соціально-психологічної допомоги просила задовольнити заяву.

Представник заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України у Волинській області заперечував щодо задоволення заяви, вказуючи на відсутність доказів, які б підтверджували факт постійного проживання заявниці на території України на момент проголошення незалежності 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.

Заслухавши пояснення заявника, представників заінтересованих осіб, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із копії запису акту про народження №75 вбчаєаться, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Меджибіж Летичівського району Хмельницької області ( а.с.

Із наявного в матеріалах справи повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб вбачається, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Меджибіж Летичівського району Хмельницької області, 19 грудня 1986 року уклала шлюб з ОСОБА_5 та отримала пілся одруждення прізвище ОСОБА_6 . ( а.с.53-54)

З інформації, отиманої з Міграційної служби у м.Києві та Київській області, встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Дзерджинським РВВС Донецької області 13.09.1984 року видано паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , а 21.10.1988 року Дзерджинським РВВС Донецької області видано паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_2 ( а.с.66-67)

Відповідно до довідки «Качанівської виправної колонії № 54» від 26.02.2021 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка в смт. Меджибіж Летичівського району Хмельницької області, відбувала покарання за вироком Донецького обласного суду від 21.01.2000 року з 09 липня 1999 року, до арешту мешкала за адресою : АДРЕСА_1 , звільнена з місць позбавлення волі 27.08.2010 року (а.с.12/).

Відповідно до ст. 293 ч.1 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно ст. 293 ч. 2 п. 5 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, та 13.11,1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних , релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України « Про громадянство України» (13 листопада 1991 року)проживали на Україні і не були громадянами інших держав.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

/Відповідно до п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Таким чином, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Тобто предметом розгляду справи для встановлення саме юридичного факту проживання на території України є саме факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

Згідно вимог ч. 1 ч. 2, ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Будь яких доказів, що підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом в період 1991 року (копію домової книги зі штампом реєстрації на території України, копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України», копію трудової книги або довідки з місць роботи в Україні, довідки з місця навчання дітей тощо) суду надано не було.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

З огляду на вищевикладене, суд констатує, що ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про її постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки заявником не доведено належним чином тих обставини, на які вона посилалася.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273, 293-294, 315 ЦПК України, ст. ст. 1, 3, 9 Закону України «Про громадянство України», -

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення - 24 лютого 2022 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М. Філюк