Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Сидоренко І.О.

за участю:

секретаря судового засідання Новікової К.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 11 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Вищої Ради Правосуддя, Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Держави України в особі Вищої Ради Правосуддя, Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 05 травня 2021 року позивач, реалізуючи свої права захисника Мазура Р.В., обвинуваченого за ст. 156 ч. 2 КК України, звернувся до Слов`янського міськрайонного суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу ОСОБА_2 з тримання під вартою на будь-який інший, не пов`язаний із тримання під вартою. Розгляд судом кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 триває з червня 2020 року, за рік судового розсліду допитано лише трьох потерпілих.

Отримавши 05 травня 2021 року клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_2 з тримання під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний із тримання під вартою Слов`янський міськрайонний суд протягом трьох днів не розглянув клопотання.

Спричинена позивачу моральна шкода полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку із порушенням його прав, як людини та громадянина, гарантованих йому Конституцією України та чинним міжнародними договорами. Порушення прав позивача, визначених ч. 4 ст. 201 КПК України, викликало у нього сильні негативні почуття від посягання службових осіб органу державної влади на конституційний лад республіки України, які змінюються одне одним, а саме: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю, почуття гніву, яку позивачем оцінено в сумі 216000,00 гривень. Вказана сума моральної шкоди визначена на підставі методики професора ОСОБА_3 , яку позивач вважає такою, що підходить для обґрунтування грошового еквіваленту його душевних та моральних страждань.

Тому, просить суд стягнути з Держави України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь, моральну шкоду, спричинену порушенням його права на поширення та отримання інформації, права на розгляд органом державної влади його клопотання про зміну запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_2 від 05 травня 2021 року та на отримання обґрунтованої відповіді від органу державної влади у встановлений законом строк.

Позивач у судовому засіданні заявлені ним позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві.

Відповідач Вища рада правосуддя, свого представника до суду не направили, проте надіслали на адресу суду відзив на позовну заяву від 01 жовтня 2021 року, в якому просили відмовити ОСОБА_1 в задоволення його позовних вимоги, виходячи з наступного.

Так, Вища рада правосуддя не вправі надавати правову оцінку судовим рішенням чи втручатися у здійснення судочинства, у тому числі сприяти у розгляді конкретних судових справ.

Організацією судової влади та здійснення правосуддя в Україні регламентовано Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно зі ст. 131 Конституції України, в Україні діє Вища рада правосуддя, яка: вносить подання про призначення судді на посаду; ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалює рішення про звільнення судді посади; надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; здійснює інші повноваження визначені цією Конституцією та законами України.

Суд це орган, що здійснює правосуддя у формі розгляду і вирішення цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних та інших категорій справ у встановленому законом процесуальному порядку. Іншими словами,судочинство це виключна, професійна діяльність судді щодо відправлення правосуддя. Судову владу реалізовують судді шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

У разі неналежного здійснення суддею своїх професійних обов`язків законодавець передбачає можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження. Підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності визначені ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді має будь-яка особа. Дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку визначено Законом. Дисциплінарне провадження розпочинається за скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, поданої відповідно до ЗУ «Про судоустрій та статус суддів».

Отже, особа, учасник справи, у разі незгоди із діями судді, визначеного для розгляду судової справи, має право ініціювати процедуру дисциплінарного провадження стосовно такого судді, навівши при цьому певні мотиви й доводи, які будуть предметом перевірки Вищої ради правосуддя та яка у подальшому уповноважена встановити наявність чи відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Зі змісту позовних вимог та безпосередньо підстав позову вбачається, що позивач фактично висловлює незгоду з діями судді Слов`янського міськрайонного суду Старовецького В.І. у справі № 243/5078/20, тоді як позовні вимоги звернуті до Вищої ради правосуддя. У даній справі позивачем не наведено жодних переконливих аргументів на підтвердження того, що Вищою радою правосуддя будь-якою мірою порушено його права чи інтереси.

Вища рада правосуддя має право встановлювати наявність чи відсутність у діях судді дисциплінарного проступку виключно в межах процедури дисциплінарного провадження. Такі повноваження зазначено органу державної влади є дискреційними, тобто здійснюються на його власний розсуд.

Отже, з обставини, наведених позивачем, не встановлено протиправних дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Гарантоване цією статті Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, питання, порушені в позовній заяві не відноситься до компетенції Вищої ради правосуддя.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди та відповідно до обставин справи, майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодження речі тощо).

Отже, для настання деліктної відповідальності за ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Незважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме особою, до якої пред`явлено позов. Однак, позивачем не надано доказів та не зазначено, в чому саме полягала вина Вищої ради правосуддя та, які протиправні дії вчинено відповідачем стосовно позивача.

Визначення моральної шкоди міститься у статті 23 ЦК України та у постанові ПВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ. заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, надати докази на підтвердження вимог.

Розглядаючи справи щодо стягнення шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю органів державної влади у конкретних правовідносинах суду необхідно встановити неправомірні дії або бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а довести наявність цих умов має позивач. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц.

З урахуванням положень ст.ст. 16, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання вказаних рішень або бездіяльності незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів чи осіб незаконними.

За змістом приписів статей 1, 2, 4, 5 КАС України, виключні повноваження щодо надання оцінки законності дій та рішень органів державної влади та їх посадових осіб належать адміністративним судам. При цьому, особа має право заявити вимогу про стягнення збитків завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади та їх посадових осіб: в рамках спору про визнання протиправними дій, бездіяльності, рішень суб`єкта владних повноважень в адміністративному суді; шляхом подання окремого позову в порядку цивільного/господарського судочинства, за умови, що протиправній дій, бездіяльності, рішень суб`єкта владних повноважень буде встановлена рішення адміністративного суду.

Таким чином, при розгляді спору про стягнення збитків, завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади або їх посадовими особами в порядку цивільного судочинства належним доказом протиправності таких дій, бездіяльності, рішень є відповідне рішення адміністративного суду.

Наведене позиція підтверджується висновком Верховного Суду у справі № 910/9916/17, викладеним у постанові від 19 червня 2018 року, де зазначено, що необхідно підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

При цьому, заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивачем не наведено жодних доводів і не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину Вищої ради правосуддя, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і діями чи бездіяльністю Ради.

Крім того, у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 позовні вимоги взагалі звернуті до Держави України за представництвом Донецької обласної прокуратури, а не до Вищої ради правосуддя. Оскільки Вищою радою правосуддя стосовно позивача не було вчинено жодних протиправних дій та не допущено неправомірної бездіяльності, які б потягли за собою негативні наслідки, то підстави для задоволення позову відсутні.

Представник відповідача Державної казначейської служби України, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Проте, 17 червня 2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому ДКСУ просили відмовити позивачу у задоволенні його позову, виходячи з наступного.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Державна казначейська служба України не вчиняла будь-яких дій щодо позивача, не приймало будь-яких рішень по відношенню до конституційних прав позивача, отже не вчиняло дій, що мали наслідком порушення прав позивача. Державна казначейська служба України виступає від власного імені самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є у її розпорядженні.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі, отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава України як учасник цивільних відносин. Зазначене свідчить, що Казначейство є окремим учасником цивільних відносин, виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями. Казначейство не уособлює собою державу Україна, а його рахунки не уособлюють собою Державний бюджет України.

ДКСУ є юридичною особою публічного права, центральним органом виконавчої влади, здійснює свою діяльність відповідно до покладених Бюджетним кодексом України повноважень та не повинна нести відповідальність за діяльність інших органів державної влади. Прийняття рішення про стягнення безпосередньо з ДКСУ є порушенням норм Конституції України та загальних положень ЦК України щодо підстав відшкодування шкоди. Позивач помилково ототожнює можливість правового захисту порушеного права шляхом стягнення коштів з держави/державного бюджету з пред`явленням вимоги про стягнення коштів до юридичної особи за відсутності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та дією, що її спричинила.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_2 заявлені ОСОБА_1 вимоги підтримав, не заперечував проти їх задоволення.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

З доданих до позовної заяви письмових доказів видно, що позивач ОСОБА_1 є захисником Мазура Р.В. у кримінальному провадженні № 0000577 від 17 березня 2020 року.

Так, наведене кримінальне провадження перебуває в провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області та передане для розгляду судді даного суду Старовецькому В.І.

05 травня 2021 року позивачем, у межах розгляду вищевказаного кримінального провадження, до суду подано клопотання, в якому він просив змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_2 на будь-який інший не пов`язаний з триманням під вартою. Свої вимоги у даному клопотання ОСОБА_1 обґрунтував тим, що підстави для зазначеної міри запобіжного заходу відсутні, бо висунуте проти ОСОБА_2 обвинувачення не ґрунтується на належних та допустимих доказах, жодних доказів вини ОСОБА_2 по пред`явленому обвинуваченню в матеріалах справи не має.

Також, до наведеного клопотання долучено Перелік свідків, яких захисник обвинуваченого вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_2 , із зазначенням відомостей, які вони можуть надати та обґрунтуванням значення цих відомостей для вирішення питання.

За текстом позовної заяви, отримавши наведене вище клопотання, Слов`янський міськрайонний суд протягом трьох днів не розглянув його.

Частинами 1-3 статті 331 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Статтею 186 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що клопотання про застосування або зміну запобіжного заходу розглядається слідчим суддею, судом невідкладно, але не пізніше сімдесяти двох годин з моменту фактичного затримання підозрюваного, обвинуваченого або з моменту надходження до суду клопотання, якщо підозрюваний, обвинувачений перебуває на свободі, чи з моменту подання підозрюваним, обвинуваченим, його захисником до суду відповідного клопотання.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 201 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання. Слідчий суддя, суд зобов`язаний розглянути клопотання підозрюваного, обвинуваченого протягом трьох днів з дня його одержання згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Причини, що обумовили порушення строків розгляду судом клопотання захисника ОСОБА_2 адвоката Стулікова А.В., останнім не наведені, а так само не надані до суду і копії судових рішень, які було прийнято за результатами розгляду вищевказаного клопотання позивача, якщо такий розгляд здійснювався та такі рішення приймались судом.

За викладених обставин, суд при розгляді даної справи виходить із наявних у матеріалах справи письмових доказів, а також норм діючого законодавства.

За загальним правилом, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю моральна шкода, відшкодовується особою, яка її завдала своїми за наявності вини такої особи, а також на підставах, передбачених статтею 1167 Цивільного кодексу України.

Крім того, діючим законодавством визначено й спеціальні підстави для відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Визначені вище підстави характеризуються особливостями суб`єктивного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173,1174 цього Кодексу).

Як вже зазначалось вище, загальні засади відшкодування моральної шкоди встановлено главою 82 Цивільного кодексу України.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок незаконного (ст. ст. 1167, 1176 ЦКУ): засудження; притягнення до кримінальної відповідальності; застосування запобіжного заходу; затримання; накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Однак ці норми є бланкетними, тобто відсилають до спеціального нормативно-правового акта, який регулює вузьке питання. Йдеться про Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положення, затверджене наказом Мін`юсту, Генеральної прокуратури та Мінфіну від 04 березня 1996 р. № 6/5/3/41, яке визначає порядок застосування зазначеного Закону.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначається порядок та процедура відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Статтею першою вказаного Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок :

- незаконного засудження;

- незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення;

- незаконного взяття і тримання під вартою;

- незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки;

- незаконного накладення арешту на майно;

- незаконного відсторонення від роботи (посади)

- незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт

- незаконної конфіскації майна;

- незаконного накладення штрафу;

- незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства;

- інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

Слід наголосити, що зважаючи на останній пунктом зазначеного переліку, можливо зробити висновок, що даний перелік підстав, який дає можливість громадянинові відшкодувати завдану моральну шкоду, не є вичерпним. Зокрема, даний пункт не конкретизує самі підстави для відшкодування шкоди, а лише надає критерії для визначення таких підстав, зокрема, це мають бути саме дії (не бездіяльність) процесуального характеру.

Згідно зі статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Однак, всупереч визначеному, позивачем не наведено ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні та не надано жодного доказу про те, що відносно його підзахисного прийнято одне з перелічених рішень, що в свою чергу унеможливлює встановлення наявності порушених прав та інтересів позивача.

Слід зауважити, що відшкодуванню моральної шкоди повинно передувати встановлення будь-яким визначеним законом чином порушення прав та інтересів заінтересованої особи.

В даному випадку, суд погоджується із заперечення відповідача Вищої ради правосуддя, наведеними у відзиві на позовну заяву, які можна звести до того, що підставами для подання позовної заяви про стягнення моральної (немайнової) шкоди, спричиненої суддею може бути притягнення його до дисциплінарної відповідальності або наявність встановленого у відповідному судовому рішення преюдиційного факту, пов`язаного з порушенням прав та інтересів особи.

Також, слід зазначити, що діючим кримінальним процесуальним законодавством визначаються права та обов`язки суду, а також сторін та інших учасників кримінального провадження, дії останніх у разі незгоди із ухваленим судом рішенням. Зокрема, КПК передбачене широку можливість сторони захисту для оскарження ухвалених судом (слідчим суддею) судових рішень у кримінальному провадженні, прийнятих органом досудового розслідування чи прокуратури постанов, оскарження дій чи бездіяльності сторони обвинувачення, або включення відповідних заперечень проти дій (бездіяльності) або судових рішень, що не підлягають оскарженню до апеляційних скарг або під час підготовчого судового засідання.

З пояснень позивача у судовому засіданні, а тим більш з його позову, жодним чином неможливо встановити чи скористався позивача, будучи захисником у кримінальному провадження, будь-яким правом із перелічених вище.

Так само, з пояснень позивача у судовому засіданні або його позову неможливо встановити, чи звертався ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя зі скаргою на неправомірні дії судді Слов`янського міськрайонного суду та у разі здійснення такого звернення, яке рішення було прийнято за результатами його розгляду.

Особа, яка є учасником справи, у разі незгоди із діями судді, визначеного для розгляду судової справи, має право ініціювати процедуру дисциплінарного провадження стосовно такого судді, із зазначенням мотивів й доводів, які в подальшому використовуватимуться Вищою радою правосуддя у якості предмету перевірки, із встановленням наявності або відсутності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в наступному.

Зважаючи на викладене, що діючим законодавством України, не передбачено іншого оскарження дій, бездіяльності або рішень суду або судді, аніж це встановлено в процесуальному законодавстві (Кримінальний процесуальний кодекс) чи спеціальних нормативно-правових актів (ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Тим більш, позивачем не наведено причин, за яких він не був в змозі скористатися своїми процесуальним правами захисника у кримінальному провадженні або правом на ініціювання дисциплінарного провадження стосовно судді, із діями, бездіяльністю або процесуальним рішенням якого він не згоден.

Відповідно до п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майно шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність вини останнього в заподіюванні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а саме: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.1167 України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, аналізуючи викладені норми законодавства, суд приходить до висновку щодо відсутності винних дій з боку відповідачів та недоведеності позивачем обставин, за який йому було завдано моральну шкоду та сутності такої шкоди.

Беручи до уваги надані по справі докази, у їх сукупності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 1166 ЦК України, Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» ст.ст. 76-78, 81-82, 133, 141, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Вищої Ради Правосуддя, Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 24 лютого 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.О.Сидоренко