ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1672/22 Справа № 181/1081/20 Суддя у 1-й інстанції - Юр`єв О. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 та у 2016 році вони з дружиною за спільні кошти купили квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та пристосували її для проживання доньки дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_5 , оскільки остання є інвалідом ІІ групи, часто хворіє та потребує медичної допомоги, а зазначена квартира знаходиться неподалік від районної лікарні.

Усіма питаннями щодо купівлі квартири займалася дружина. Нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу квартири відбулося у м.Дніпро і при цій процедурі він присутній не був. Після придбання квартири вони з дружиною за спільні кошти зробили ремонт, який тривав до весни 2018 року. Після цього, у вказаній квартирі деякий час мешкала зі своєю сім`єю їх з дружиною спільна донька - ОСОБА_1 , відповідач по справі. Також у цій квартирі зареєстрована ОСОБА_5 .

У кінці 2019 року чи на початку 2020 року ОСОБА_1 виїхала в м.Дніпро, а вже приблизно у серпні 2020 року дружина повідомила позивача про те, що ОСОБА_1 звернулася до Межівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом з тим, дружина йому також повідомила, що 25 жовтня 2016 року договір купівлі-продажу квартири було оформлено саме на ОСОБА_1 , а не на дружину чи на нього, оскільки без його згоди на укладення договору купівлі-продажу, нотаріус не могла вказати покупцем під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу саме ОСОБА_3 .

Враховуючи, що фактично ОСОБА_1 грошові кошти продавцям не передавала та зазначений вище правочин не мав на меті досягнення правових наслідків, які у ньому обумовлені, зокрема, саме переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_1 , оскільки вона фактично не була стороною такого договору, позивач вважав, що вказаний правочин у цій частині має бути визнаний судом частково недійсним.

У зв`язку з чим, ОСОБА_2 просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 25 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., частково недійсним у частині прийняття квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_1 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині; визнати за ним право власності на зазначену квартиру та витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_1 ; а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

У травні 2021 року до суду першої інстанції надійшла позовна заява від третьої особи, яка не заявляла позовних вимог до предмету - ОСОБА_3 , в обгрунтування якої зазначала, що вона та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі. У 2016 році вони з чоловіком вирішили купити квартиру АДРЕСА_2 , яка належала та у якій мешкала сім`я ОСОБА_6 , та пристосувати зазначену квартиру для проживання її доньки від попереднього шлюбу ОСОБА_5 , оскільки вона є інвалідом ІІ групи, часто хворіє та потребує медичної допомоги, а зазначена квартира знаходиться неподалік від районної лікарні. У подальшому вони з чоловіком ОСОБА_2 планували заповісти цю квартиру донькам ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Так, переговори з родиною ОСОБА_6 щодо купівлі-продажу квартири вела особисто вона. Після досягнення домовленостей щодо суми коштів за відчуження квартири, вона взяла вдома з їх спільного сімейного бюджету гроші та передала їх ОСОБА_6 . Нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу квартири відбувалося у м. Дніпро і ОСОБА_2 при цій процедурі присутній не був. При оформленні вказаного правочину, вона надавши необхідні документи нотаріусу для оформлення договору, довідалася, що нотаріус не може зазначити покупцем саме її, оскільки вона заміжня і потрібна згода чоловіка на укладення такого договору. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 у м.Дніпро не було, а ОСОБА_1 , яка на той час не була заміжня поїхала разом з нею, вона не заперечувала, щоб у договорі купівлі- продажу квартири зазначити покупцем ОСОБА_1 , вважаючи це несуттєвим. Після придбання зазначеної квартири вона та ОСОБА_2 за кошти з їх сімейного бюджету зробили у вказаній квартирі ремонт, який тривав до весни 2018 року. Після чого у вказаній квартирі дякий час мешкала зі своєю сім`єю їх з ОСОБА_2 донька - ОСОБА_1 , відповідач по справі. У цій квартирі зареєстрована також ОСОБА_5 . У кінці 2019 року чи на початку 2020 року ОСОБА_1 виїхала в м.Дніпро.

Приблизно у серпні 2020 року їй стало відомо, що ОСОБА_1 звернулася до Межівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На її звернення з цього питання до ОСОБА_1 остання повідомила, що вона є власницею спірної квартири і може розпоряджатися нею як хоче. Вже після чого вона розповіла ОСОБА_3 про обставини за яких 25 жовтня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу спільної квартири та чому нерухомість було оформлено саме на ОСОБА_1 , а не на неї. Чоловік звернувся до суду з відповідним позовом до суду.

В ході розгляду справи за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 прийшла до висновку щодо необхідності звернення з даним позовом та просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 25 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., частково недійсним у частині прийняття квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_1 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на спірну квартиру та витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_1 ; а також стягнути з ОСОБА_1 понесені нею судові витрати.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року первісний позов ОСОБА_2 - задоволено частково. Позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 - задоволено в повному обсязі. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 25 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з однієї сторони та ОСОБА_1 , з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. - частково недійсним у частині прийняття вказаної квартири у власність ОСОБА_1 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на спірну квартиру та витребувано її з незаконного володіння ОСОБА_1 . В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

ОСОБА_3 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, тому вважає доводи скарги безпідставними, а оскаржуване рішення законним і обґрунтованим.

Від ОСОБА_2 також надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги, просить її залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Іванівською сільською радою Межівського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб 17 серпня 1985 року, у якому сторони перебувають і до цього часу.

Відповідно до довідки про доходи №776718 від 02 грудня 2020 року, виданої Відділом обслуговування громадян №25 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ, та довідки №87/02.28-27 від 18 серпня 2021 року, виданої Відділом обслуговування громадян №25 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ, вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Першотравенському об`єднаному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області і отримує пенсію по інвалідності - 2 група, загальне захворювання з 17 січня 1995 року - довічно.

Згідно договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 25 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., продавцями є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , покупцем зазначено - ОСОБА_1 , відповідача по справі.

Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що згідно звіту про оцінку майна, проведену ТОВ «Земля і право» від 18 жовтня 2016 року, ідентифікатор за базою ФДМУ 1386821_18102016_72-10-РТ-М, ринкова вартість квартири становить 100 738 (сто тисяч сімсот тридцять вісім) гривень 00 копійок.

Пунктом 6 вказаного договору передбачено, що продаж квартири вчиняється між сторонами за 100 738 гривень 00 копійок, зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після укладення договору не підлягає.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №71831544 від 31 жовтня 2016 року власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу серії та номер:987, виданого 25 жовтня 2016 року, є ОСОБА_1 .

Згідно письмової розписки від 25 жовтня 2016 року (т.2 а.с 224), написаної ОСОБА_4 , оригінал якої було досліджено у судовому засіданні суду першої інстанції, остання продала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , дружині позивача - ОСОБА_3 та отримала від неї кошти в розмірі 271 300,00 гривень, що еквівалентно 10 000 у.о, курс 27,13 грн.

Також судом першої інстанції було встановлено з пояснень сторін та підтверджено даною розпискою, що загальна вартість, за яку фактично було придбано спірну квартиру, становить в еквіваленті 15 000 у.о., з яких 10 000 у.о. - тобто, 2/3 частини отримала ОСОБА_4 за свою частку і частку ОСОБА_9 (по довіреності) (в розписці помилково вазано 2/6 замість 2/3), та залишок 5 000 у.о., тобто 1/3 частини, отримала ОСОБА_7 , розписка якої втрачена та яка на день розгляду даної справи судом померла.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу спірної квартири від 25 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., в повному обсязі виконала ОСОБА_3 , тобто, наявні правові підстави визнати його частково недійсним у частині прийняття квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_1 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині. Разом з тим, у судовому засіданні було встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому дійшов висновку про задоволення зустрічних позовних вимог у тому числі в частині визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що у свою чергу виключає задоволення первісних вимог у частині визнання за ОСОБА_2 права власності на зазначену квартиру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.321 даного закону передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1, 2 ст.328 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації виникають відповідно до цього Закону.

Згідно із вимогами статей 2, 3, 4 вищевказаного Закону право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації. З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право є набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, зокрема, щодо визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 25 жовтня 2016 року частково недійсним, оскільки позивачем не надано жодних доказів спрямованості волі сторін на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені вчиненим правочином.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ІІК України). Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (ч.2 ст.182 ЦК України).

Частиною другою статті 331 ЦК України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 у справі № 761/32029/15-ц.

Так, у судовому засіданні судом першої інстанції було встановлено та підтверджено письмовими доказами, що саме ОСОБА_3 передавала грошові кошти ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що підтверджується письмовою розпискою останньої, а також письмовими поясненнями ОСОБА_4 від 23 березня 2021 року та від 02 вересня 2021 року, які містяться у матеріалах даної цивільної справи та зі змісту яких, вбачається, що всі перемовини з продавцями стосовно купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювала саме ОСОБА_3 і грошові кошти за квартиру ОСОБА_4 , яка діяла також на підставі довіреності й від імені батька ОСОБА_9 , та ОСОБА_7 передавала саме ОСОБА_3 , якій вони і написали письмові розписки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу спірної квартири від 25 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., в повному обсязі виконала ОСОБА_3 , оскільки зазначена квартира була придбана останньою, тоді як відповідач формально вписана у договір, а тому наявні правові підстави визнати його частково недійсним у частині прийняття квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_1 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині.

Водночас, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення первісного позову ОСОБА_2 , при цьому, задовольнивши позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_3 в повному обсязі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні судом першої інстанції було встановлено, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_2 , при цьому, матеріали справи не містять доказів, які б беззаперечно підтвердили, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги.

Отже, презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано, а тому, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, колегія суддів також вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно відхилено її клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, адже ОСОБА_3 була присутня під час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 25 жовтня 2016 року та знала, що квартира оформлена саме на неї.

Проте, колегія суддів вважає неспроможними такі доводи скаржниці, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 257 ЦК України.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, при цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Зважаючи на вищевикладене, перебіг позовної давності починається не з моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а з часу, коли ОСОБА_3 дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Отже, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 дізналася, що її майнові права порушено лише після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_5 , яка зареєстрована у вказаній квартирі, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тобто, у серпні 2020 року, а із позовом третя особа звернулася 31 травня 2021 року, тому позовна давність нею не пропущена.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи положення статті 387 ЦК України, згідно якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, приходить до висновку про правомірність задоволення судом першої інстанції також позовних вимог щодо витребування квартири АДРЕСА_2 з незаконного володіння ОСОБА_1 , оскільки позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги, було доведено той факт, що вони є її співвласниками.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова