Дата документу 15.02.2022 Справа № 319/763/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 319/763/21 Головуючий у 1 інстанції: Мальований В.О.
№ 22-ц/807/638/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Кісельова Олександра Михайловича на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2021 року та ухвалу від 08 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 в особі адвоката Кісєльова Олександра Миколайовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки дійсними, та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 в особі адвоката Кісельова О.М. про забезпечення позову - повернуто заявнику.

Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2021 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись з зазначеними ухвалами суду ОСОБА_1 в особі адвоката Кісельова О.М. подала апеляційні скарги в яких, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані ухвали скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

За матеріалами справи 02 грудня 2021 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на автомобіль RENAULT TRAFIC 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 , передати його на відповідальне зберігання ОСОБА_1 , заборонити ОСОБА_2 користуватися автомобілем, а також передавати автомобіль у користування іншим особам.

Повертаючи зазначену заяву, суд першої інстанції виходив з того, що вона не відповідає вимогам за формою та змістом.

Відповідно до ч.1 п.3 ст.152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; повне найменування(для юридичних осіб)або ім`я(прізвище,ім`я та по батькові-для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Вважаючи що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив, що зазначена заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, про забезпечення якого просить заявник, не зазначена ціна позову, про забезпечення якого просить заявник, як це передбачене п. 5, 6 ч.1 ст. 151 ЦПК України.

Крім того до заяви про забезпечення позову представником позивача не долучена квитанція про сплату судового збору.

Судова колегія вважає такі посилання суду не переконливими.

За ст. 12 ЦПК суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Такі вимоги дотримані судом не були при вирішенні питання про забезпечення позову, що є проявом формалізму з огляду на те, що справа тривалий час перебуває у провадження суду.

Також після відкриття провадження в справі суд залишив позов без розгляду з підстав невідповідності позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК.

При цьому суд виходив з того, що 02 грудня 2021 року до канцелярії суду надійшла уточнена позовна заява на виконання ухвали суду від 23 листопада 2021 року.

До підстав залишення позову без руху, а згодом його повернення суд першої інстанції відніс такі: позивачем не обґрунтована підстава для звернення до суду за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, не обґрунтовано обраний спосіб захисту прав, передбачений законом чи договором, щодо визнання договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки укладеним, не зазначено обставини, які унеможливлюють відновлення такого порушеного права в досудовому порядку, не зазначені докази, що підтверджують вказані обставини. В уточненій позовній заяві позивач не зазначив, які дії чи бездіяльність стосовно позивача вчинив ОСОБА_3 , про судовий захист яких просить позивач.

Позивач на власний розсуд обґрунтував заявлені вимоги порушенням своїх прав. Намагання змусити позивача до більш розгорнутого мотивування не передбачено законом.

З урахуванням того, що справа вже знаходилася в проваджені суду з серпня 2021 року, більш ґрунтовні уточнення та конкретизацію мотивів своїх вимог позивач міг надати на наступних стадіях розгляду справи.

Відтак залишення позову без розгляду є проявом надмірного формалізму та порушує право позивач на доступ до правосуддя.

Надмірний формалізм суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Отже як залишення позову без руху з вимаганням деталізувати свої вимоги так і повернення мотивованої заяви про забезпечення позову, поданої протягом розгляду справи, є проявом надмірного формалізму.

За умови наявності відкритого провадження, суд не позбавлений можливості з`ясувати мотиви позову та його обґрунтування на наступних стадіях розгляду , а питання про стягнення витрат пов`язаних з забезпеченням позову вирішити при ухваленні остаточного судового рішення.

За таких обставин оскаржувані ухвали підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвали Куйбишевського районного суду Запорізької області від 03 та 8 грудня 2021 року у цій справі скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З Поляков