Справа № 136/2307/21
провадження № 2/136/505/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2022 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності по спадкуванню за заповітом на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (далі - відповідач), з вимогами:

- визнати за позивачем право власності на житловий будинок - "А" (загальною площею - 43,7 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м.); веранду - "а"; терасу - "а1"; ганок; козирок"; літню кухню - "Б"; сарай - "в"; сарай - "Г"; убиральню - "Е"; сарай - "Є"; погріб -"п/Є"; літню кухню - "Ж"; ворота - "№2"; хвіртку - "№3"; огорожу - "№4", що розташовані за адресою: по АДРЕСА_1 , по спадкуванню за заповітом.

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , яка до дня своєї смерті проживала по АДРЕСА_1 . За життя, ОСОБА_2 склала заповіт від 26.09.2018, яким заповіла позивачу все майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй на день смерті буде належати і на що вона за законом матиме право. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, яка складалась із права власності на житловий будинок із господарськими спорудами розташованого по АДРЕСА_1 , як члена колгоспного двору, оскільки даний будинок мав статус колгоспного двору, і вона за її життя, станом на 15.04.1991 була головою та єдиним членом колгоспного двору. Позивач, в порядку передбаченому чинним законодавством, звернулась до приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого 27.04.2021 було відкрито спадкову справу за №64/2019 та оформлено частину спадщини, зокрема на земельні ділянки. Інших спадкоємців ОСОБА_2 за заповітом чи за законом немає. Надалі, постановою нотаріуса вих. №39/02-31 від 27.04.2021 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом, у зв`язку із тим, що нею було надано нотаріусу, як правовстановлюючий документ на вищевказаний житловий будинок, свідоцтво № НОМЕР_1 на право особистої власності на будинковолодіння, видане виконавчим комітетом Щасливської сільської ради 10.09.1989, на підставі рішення Липовецької районної ради №131 від 30.05.1985 та рішення виконкому Щасливської сільської ради від 21.07.1985 за №28. У вказаному свідоцтві зазначено, що цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою котрого є ОСОБА_2 . Таким чином, нотаріус немає можливості встановити, яка частка у праві власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями належить спадкодавцю.

Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 10.12.2021 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Також, витребувано матеріали спадкових справ на майно ОСОБА_2 .

Відповідачем у визначений судом строк відзиву на позов не подано, однак представником подано заяву про визнання позову, а також представник просив про розгляд справи без його участі.

У судове засідання позивач не з`явилась, однак у своїй заяві просила суд про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити.

З огляду на те, що в підготовче судове засідання сторони не з`явились, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи проводить у даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

Згідно зі сводоцтвом про народження позивача її матір`ю є ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також підтверджується свідоцтвом про смерть останньої. У зв`язку із укладенням шлюбу позивач отримала прізвище " ОСОБА_3 ". ОСОБА_2 до дня своєї смерті проживала по АДРЕСА_1 , разом із чоловіком ОСОБА_4 та дочкою - позивачем. За життя, ОСОБА_2 склала заповіт від 26.09.2018, яким заповіла позивачу все майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй на день смерті буде належати і на що вона за законом матиме право. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, яка складалась із права власності на житловий будинок із господарськими спорудами розташованого по АДРЕСА_1 , як члена колгоспного двору, оскільки даний будинок мав статус колгоспного двору, і вона за її життя, станом на 15.04.1991 була головою та єдиним членом колгоспного двору, що підтверджується довідкою виданою Липовецькою міською радою від 28.04.2021. 27.04.2021 було відкрито спадкову справу на майно ОСОБА_2 за №64/2019 та оформлено частину спадщини за позивачем, зокрема на земельні ділянки. Надалі, постановою нотаріуса вих. №39/02-31 від 27.04.2021 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом, у зв`язку із тим, що нею було надано нотаріусу, як правовстановлюючий документ на вищевказаний житловий будинок, свідоцтво № НОМЕР_1 на право особистої власності на будинковолодіння, видане виконавчим комітетом Щасливської сільської ради 10.09.1989, на підставі рішення Липовецької районної ради №131 від 30.05.1985 та рішення виконкому Щасливської сільської ради від 21.07.1985 за №28. У вказаному свідоцтві зазначено, що цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою котрого є ОСОБА_2 , але нотаріус немає можливості встановити, яка частка у праві власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями належить спадкодавцю.

Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як визначено у ст. 1 Конституції України - Україна є правова держава, а в силу її ст. 8 в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

В силу вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

У даному судовому процесі, серед запропонованих ст. 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Судом встановлено, що складений ОСОБА_2 заповіт від 26.09.2018, яким вона заповіла позивачу все майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй на день смерті буде належати і на що вона за законом матиме право заповіт за життя спадкодавця - не змінено та не скасовано.

Із матеріалів спадкової справи слідує, що позивач, будучи спадкоємцем за вищевказаним заповітом використала своє право на спадкування, подавши заяву відповідного змісту про прийняття спадщини, отож спадщину прийняла, у зв`язку із чим нотаріусом було видано нотаріальні акти на ім`я позивача на майно належне спадкодавцеві.

Водночас, постановою нотаріуса вих. №39/02-31 від 27.04.2021 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом, у зв`язку із тим, що нею було надано нотаріусу, як правовстановлюючий документ на вищевказаний житловий будинок, свідоцтво № НОМЕР_1 на право особистої власності на будинковолодіння, видане виконавчим комітетом Щасливської сільської ради 10.09.1989, на підставі рішення Липовецької районної ради №131 від 30.05.1985 та рішення виконкому Щасливської сільської ради від 21.07.1985 за №28. У вказаному свідоцтві зазначено, що цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою котрого є ОСОБА_2 , але нотаріус немає можливості встановити, яка частка у праві власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями належить спадкодавцю.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 "Про судову практику у справі про спадкування" роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, яка складалась із права власності на житловий будинок із господарськими спорудами розташованого по АДРЕСА_1 , як члена колгоспного двору, оскільки даний будинок мав статус колгоспного двору, і вона за її життя, станом на 15.04.1991 була головою та єдиним членом колгоспного двору, що підтверджується довідкою виданою Липовецькою міською радою від 28.04.2021.

Згідно ст. 120 ЦК УPCP 1964 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

На підставі ст.ст. 121, 123 ЦК УPCP 1964 року володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2005 №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 не втратили права на частку в його майні.

Судом було встановлено, що станом на 15.04.1991 головою колгоспного двору, що розташований по по АДРЕСА_1 , була ОСОБА_2 , яка проживала та була зареєстрована в цьому житловому будинку.

Зібрані у справі докази підтверджують, що спірний об`єкт нерухомості належав ОСОБА_2 , а позивач спадщину після смерті спадкодавця прийняла, у тому числі у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами, що є предметом спору, утім реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позивач позбавлений можливості за вказаних вище обставин.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність порушених прав позивача, що є очевидним, а обраний нею спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду.

Крім цього, відповідачем надано суду заяву про визнання позову, а у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання за позивачем право власності на житловий будинок - "А" (загальною площею - 43,7 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м.); веранду - "а"; терасу - "а1"; ганок; козирок"; літню кухню - "Б"; сарай - "в"; сарай - "Г"; убиральню - "Е"; сарай - "Є"; погріб -"п/Є"; літню кухню - "Ж"; ворота - "№2"; хвіртку - "№3"; огорожу - "№4", що розташовані за адресою: по АДРЕСА_1 , по спадкуванню за заповітом, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 19, 23, 76-80, 141, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності по спадкуванню за заповітом на спадкове майно (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (місцезнаходження: вул. Героїв Майдану, буд. 4, м. Липовець, Вінницького р-ну, Вінницької обл., ЄДРПОУ - 04325957) про визнання права власності по спадкуванню за заповітом на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок - "А" (загальною площею - 43,7 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м.); веранду - "а"; терасу - "а1"; ганок; козирок"; літню кухню - "Б"; сарай - "в"; сарай - "Г"; убиральню - "Е"; сарай - "Є"; погріб -"п/Є"; літню кухню - "Ж"; ворота - "№2"; хвіртку - "№3"; огорожу - "№4", що розташовані за адресою: по АДРЕСА_1 , по спадкуванню за заповітом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Дмитро КРИВЕНКО