П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року м. Київ

Справа № 756/13053/17

Провадження № 22-ц/824/1983/2022

Резолютивна частина постанови оголошена 16 лютого 2022 року

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Журавльова Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року у складі судді Луценка О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що 04 серпня 2007 року між сторонами Солом`янським районним управлінням юстиції в м. Києві було зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис № 1395, який розірвано рішенням Солом?янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2011 року.

За час перебування сторін у шлюбі, саме в інтересах сім`ї, була придбана у власність для спільного проживання сім`ї, ведення спільного господарства та побуту квартира у АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на відповідача - ОСОБА_2 .

Добровільно сторони не дійшли згоди щодо поділу спірного майна.

ОСОБА_1 просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності: за ОСОБА_1 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , вартістю 340 875,00 грн., визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , вартістю 340 875,00 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири

АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 408,75 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбано сторонами за час перебування у шлюбі та за спільні кошти, доказів того, що майно набуто за кошти, що належали одному із подружжя відсутні, а тому суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною власністю подружжя та підлягає поділу відповідно до правил статей 60, 70 СК України підлягає поділу та визнання права власності за кожним по Ѕ частині спірного майна.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

08 листопада 2021 року особа, яка не брала участі у справі, АТ «Альфа-Банк» через засоби поштового зв?язку подало до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_1 не повідомили суд, що спірне нерухоме майно є предметом іпотеки АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», а тому ухвалене рішення у цій справі впливає на права, інтереси та обов?язки АТ «Укрсоцбанк» та його правонаступника АТ «Альфа-Банк». заявник посилається на постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі

№ 2-1905/1/2010, де вказано, що ухвалення рішення, яке стосується зміни власника іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та впливає на можливість виконання цього рішення.

В апеляційній скарзі заявник також вказує про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Згоди на відчуження предмету іпотеки банк не надавав, отже, поділ заставного майна до погашення кредитної заборгованості перед банком, в тому числі і визнання права власності за позивачем, порушує законодавчо закріплені за банком, як за іпотекодержателем, права та інтереси, що є недопустимим в розрізі процесуального законодавства України щодо законності та об?єктивності судових рішень. Відповідач, який має невиконані зобов?язання перед кредитором, що забезпечені іпотекою, та її чоловік, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. На думку заявника, суд встановивши, що визнання права власності на Ѕ частину предмета іпотеки за позивачем порушує права та законні інтереси АТ «Альфа-Банк» (позбавлення відповідача права власності на майно унеможливить виконання виконавчого напису про стягнення з нього на користь банку суми боргу за кредитним договором), суд мав ухвалити рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Як приклад заявник наводить постанови Верховного Суду від 03 квітня 20169 року у справі № 726/831/15-ц, від 06 березня

2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 20 травня 2019 року у справі № 461/12463/15-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 638/8669/18, від 22 жовтня 2018 року у справі

№ 654/1528/17, від 14 серпня 2019 року у справі № 500/4169/15-ц, від 26 вересня

2019 року у справі № 183/5223/16 та постанову Великої Палати Верховного Суду від

03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

Рух апеляційної скарги та матеріалів справи

16 листопада 2021 року матеріали цивільної справи № 756/13053/17 надійшли до Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 16 листопада 2021 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року клопотання представника особи, яка не брала участі у справі АТ «Альфа-Банк» - адвоката

Півторака Т. О. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року - задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі АТ «Альфа-Банк», поданою адвокатом Півтораком Т. О., на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали про відкриття провадження разом з копіями апеляційної скарги та доданими до неї матеріалами надіслано учасникам справи і встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу тривалістю десять днів з моменту отримання копії цієї ухвали.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи залучено АТ «Альфа-Банк».

Доводи інших учасників справи

Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Поздняковим А.Ю. подано відзив на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк», в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, рішення суду є законним, обґрунтованим, відповідає дійсним обставинам справи та таким що не порушує прав третіх осіб.

Позиція Київського апеляційного суду

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Поздняков А.Ю., заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

За правилами частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Належним чином повідомленні про дачу, час та місце розгляду справи АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 в судове засідання не з?явились, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За викладених обставин, Київський апеляційний суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 , які про дачу, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що згідно зі свідоцтва про одруження НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 04 серпня 2007 року (а. с. 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15 лютого 2008 року

ОСОБА_2 придбала квартиру

АДРЕСА_1 за ціною 681 750,00 грн, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Позняковою С. В. та зареєстровано в реєстрі за № 509

(а. с. 5-6).

15 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 05-038/61, згідно якого відповідачка отримала 114 750,00 доларів США на придбання нерухомого майна - квартири.

Виконання зобов?язання за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою.

15 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 02-038/88, за умовами якого в іпотеку було передано квартиру

АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 1.6 Іпотечного договору, ОСОБА_2 гарантувала, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, а пунктом 1.1. договору іпотеки вказано, що предмет іпотеки належить саме ОСОБА_2 на праві приватної власності.

29 лютого 2008 року квартира

АДРЕСА_1 , була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 в Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 2935.

19 вересня 2011 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва шлюб між сторонами розірвано.

10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Рішенням № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня

2019 року затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов?язків АТ «Укрсоцбанк» які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року.

Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 року затверджено передавальний акт.

Таким чином, 15 жовтня 2019 року відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини четвертої статті 1 Закону України «Про спрощення процедури реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1, 5.3 Постанови правління НБУ від 27 червня 2008 року № 189 «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено передавальний акт, у відповідності до якого АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов?язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов?язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі

№ 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Ураховуючи те, що спірна квартира є предметом іпотеки, колегія суддів дійшла висновку про те, що аргументи заявника про наявність у нього правового зв?язку між учасниками справи є доведеними.

За таких обставин Київським апеляційним судом у порядку пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України ухвалою від 16 лютого 2022 року до участі у справі залучено АТ «Альфа-Банк».

Разом з цим, надаючи оцінку аргументам, наведеним в апеляційній скарзі щодо недобросовісності іпотекодавця та його подружжя щодо поділу предмета іпотеки, як спільного сумісного майна подружжя, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, нормами Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. Поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини у цій справі свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 07 квітня

2021 року у справі № 139/730/19 та від 21 грудня 2021 року у справі № 640/12604/16-ц.

Із урахуванням наведеного, Київський апеляційний суд дійшов висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Альфа-Банк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням порушено права АТ «Альфа-Банк» є необґрунтованими, оскільки після визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної квартири іпотека не припинилася, позивач набув статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновки, викладені у подібних правовідносинах, у постановах Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки у справах на які посилається заявник і у справі яка переглядається хоча і є подібними, однак суд апеляційної інстанції залучив до участі у справі АТ «Альфа-Банк» і розглянув справу по суті.

Вказане відповідає нормам матеріального і процесуального права та судовій практиці: постанови Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі № 522/17048/15-ц, провадження № 61-33246св18, від 03 червня 2020 року в справі № 201/6412/17, провадження № 61-27532св18 та від 21 грудня 2021 року в справі № 640/12604/16-ц, провадження № 61-803св21.

Аналізуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону і обставинам справи, доводами апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» не спростовується.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

У § 30 рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,третя особа - акціонерне товариство «Альфа-Банк», про поділ майна подружжя - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна