ПОСТАНОВА

Іменем України

31 березня 2022 року м. Кропивницький

справа № 392/1631/20

провадження № 22-ц/4809/384/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18.11.2021, суддя Кавун Т.В., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.09.2020 року в результаті проведеної службової перевірки працівниками Напрямку «Служба безпеки» АТ КБ «Приватбанк» виявлено факт протиправного заволодіння чужими коштами з боку ОСОБА_1 .

Службову перевірку ініційовано у зв`язку з виявленням факту зняття коштів відповідачем ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з рахунків клієнта ОСОБА_2 , яка проживає у Волинській області.

У ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_2 оформила довіреність, якою уповноважила своїх батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 представляти її інтереси до 03.08.2023 року.

17.08.2018 року дана довіреність була внесена до програмного комплексу банку «Єдина клієнтська база» щодо клієнта ОСОБА_2 .

Відомості про батька клієнта ОСОБА_2 - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) внесені до бази двічі: як довірена особа, що не завірена нотаріально і як довірена особа, що завірена нотаріально.

Довірена особа ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) протягом 2018-2019 років неодноразово знімав кошти з рахунку ФОП ОСОБА_2 .

Встановлено, що керівником Луцького відділення №2 Північно-Західного РУ, ОСОБА_4 було помилково внесені дані іншої особи з прізвищем - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , як «довірена особа, що завірена нотаріально» в розділ «Зв`язки» програмного комплексу банку «Єдина клієнтська база», клієнта - ОСОБА_2 .

Помилкове внесення даних зумовлено повним співпадінням ПІБ двох клієнтів банку.

Однак, батько клієнта, ОСОБА_2 - ОСОБА_1 має РНОКПП НОМЕР_2 , а інший ОСОБА_1 має РНОКПП НОМЕР_1 .

Оскільки помилкове внесення даних про довірену особу не було виявлено вчасно, це надало змогу відповідачу заволодіти грошовими коштами з рахунку клієнта, ОСОБА_2 в сумі 161 174 грн.

20.08.2020 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до Луцького ВП ГУНП у Волинській області по факту незаконного зняття коштів.

За вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР за № 0002675 від 20.08.2020 року за ч.3 ст.185 КК України.

20.10.2020 року банком було проведено відшкодування коштів на користь ОСОБА_2 в сумі 161 174 грн.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку відшкодування заподіяної матеріальної шкоди на суму 161 174 грн.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18.11.2021 позов задоволено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено зокрема, що відповідач не визнає своєї вини оскільки вільно користувався своєю платіжною карткою, яку отримав в банківській установі в період з квітня 2020 вважав, що гроші належать йому так як виграв значну суму коштів. Зазначено, що позивач не надав належних доводів, чому в період з квітня 2020 по вересень 2020 ним не було вжито заходів для належної ідентифікації осіб, які мали доступ до банківського рахунка.

Зазначив, що особисто не викрадав чужі паролі доступу до спірного банківського рахунка, не використовував будь-які підроблені документи, тобто в його діях відсутній умисел на заволодіння коштами, які належали іншій особі.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04.02.2022 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04.02.2022 справу призначено до розгляду.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи спростовують висновки суду першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» відкрив рахунок на ім`я ОСОБА_2 , яка за довіреністю від 03.03.2018 року доручила ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) отримувати грошові кошти з її рахунку.

Суд першої інстанції зазначив, що із заключення 526 по зверненню громадян (вхідна кореспонденція) від 15.09.2020 року вбачається, що головним спеціалістом по економічній безпеці Управління безпеки в Північно-Західному РУ АТ КБ «Приватбанк» Іващуком О.І., проведено службову перевірку по факту внесення в ЄКБ клієнта ОСОБА_2 , як «довіреної особи, завіреної нотаріально» даних громадянина ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В ході службової перевірки встановлено, що керівник Луцького відділення №2 Північно-Західного РУ Музичук О.В. помилково внесла дані клієнта ОСОБА_1 , РНОКПП якого: НОМЕР_1 , як «довірена особа, що завірена нотаріально» в розділ «Зв`язки» програмного комплексу банку «Єдина клієнтська база» клієнта ОСОБА_2 .

Після цього, невстановлений валідатор, не звіривши ПІБ і ІПН, провів валідацію, озеленивши зв`язок ОСОБА_1 , РНОКПП якого: НОМЕР_1 , як «довірена особа, що завірена нотаріально».

20.10.2020 року АТ КБ «Приватбанк» було проведено відшкодування коштів на користь ОСОБА_2 в сумі 161 174 грн., що вбачається з платіжного доручення № 135356297.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно із ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розглядами судами цивільних справ про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

У відповідності до вимог ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно із п. 1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно із п. 1.23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Отже, грошові кошти в сумі 161174 грн. відповідачем були набуті без достатньої правової підстави.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що діючи недобросовісно, відповідач розуміючи, що грошові кошти не є його власністю, протягом тривалого часу, продовжував ними розпоряджатися в результаті чого своїми діями порушив права власника цих грошових коштів щодо володіння, користування та розпорядження вказаним майном, а отже на відповідача покладається обов`язок повернути вказані кошти, як безпідставно отримані.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» відкрито рахунок на ім`я ОСОБА_2 .

15.09.2020 року, під час проведення службової перевірки (Висновок 526), проведеної працівниками напрямку «Служба безпеки» АТ КБ «Приватбанк» встановлено, що відповідач безпідставно заволодів коштами, які належать ОСОБА_2 .

З висновку 526 вбачається, що Довіреністю від 03.03.2018 року, ОСОБА_2 доручила своєму батькові, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 іпн НОМЕР_3 представляти її інтереси до 03.08.2023 року.

17.08.2018 р. зазначена довіреність була внесена в ЄКБ клієнта ОСОБА_2 номер тікета 850773.

Дані батька клієнта, ОСОБА_2 внесені в ЄКБ два рази, як особа, що не завірена нотаріально і як довірена особа, що завірена нотаріально.

В даному висновку зазначено, що керівник Луцького відділення №2 Північно-Західного РУ Музичук О.В. помилково внесла дані клієнта ОСОБА_1 , РНОКПП якого: НОМЕР_1 , як «довірена особа, що завірена нотаріально» в розділ «Зв`язки» програмного комплексу банку «Єдина клієнтська база» клієнта ОСОБА_2 . Після цього невстановлений валідатор, не звіривши ПІБ і ІПН, провів валідацію, озеленивши зв`язок ОСОБА_1 , РНОКПП якого: НОМЕР_1 , як «довірена особа, що завірена нотаріально».

В подальшому відповідач, 20.04.2020 року з використанням мобільного телефону, відкрив карту № (тип договору - карта під ключ) яку прив`язав до рахунку, який належав ОСОБА_2 ФОП.

З 19.08.2020 року по 19.08.2020 року з карти, яка належить відповідачу були зняті кошти в розмірі 155174 грн. декількома транзакціями.

19.08.2020 року відповідач відкрив ще одну карту, яку під єднав до рахунку, який належить ОСОБА_2 ФОП і в той же день зняв кошти в сумі 6000 грн.

Зазначено,що по описаних операціях можливо частково ідентифікувати особу,яка проводила транзакції,як ОСОБА_1 ІД22311873, ІПН НОМЕР_1 .

Зроблено висновок, що ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) своїми незаконними діями наніс збиток клієнту, ОСОБА_2 в сумі 161174 грн.

Зазначено, що по факту зняття коштів з рахунків, ОСОБА_2 20.08.2020 року звернулась із заявою в Луцький ВП ГУНП у Волинській області. По факту заяви відкрито кримінальне провадження по ч.3.ст.185 ККУ.

20.10.2020 року АТ КБ «Приватбанк» за результатами проведеної перевірки було повернуто кошти на користь ОСОБА_2 в сумі 161 174 грн., ( копія платіжного доручення № 135356297).

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд з позовом позивач зазначав, що відповідач незаконно заволодів коштами які належали клієнту банку.

При цьому позивач посилався на статтю 1166, 1190 ЦК України,як на норми матеріального права, які регулює спірні правовідносини.

Посилаючись на статтю 1190 ЦК України, позивач зазначає фабулу статті 1091 ЦК України відповідно до якої, особа яка відшкодувала шкоду, завдану іншій особі, має право зворотної вимоги(регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення застосував норму матеріального права яка регулює спірні правовідносини - статтю 1212 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частині 1 статті 1191 ЦК України, особа яка відшкодувала шкоду, завдану іншій особі, має право зворотної вимоги(регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів Глави 83 ЦК України (висновок Верховного Суду України у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав.

Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях.

Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача.

Предмет позову - матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.

Суд не вправі самостійно змінювати правові підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача.

З матеріалів справи вбачається, що підставами даного позову є право зворотної вимоги до винної особи відповідно до статті 1091 ЦК України.

В той же час суд самостійно змінив підстави позову зазначивши в мотивувальній частині судового рішення, що підставою для задоволення позову є витребування безпідставно набутого майна згідно ст.. 1212 ЦК України, що є порушенням норм процесуального права.

Посилання в позовній заяві на право зворотної вимоги до винної особи відповідно до статті 1091 ЦК України є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Право регресу - право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди.

Зазначена стаття застосовується у випадках, коли фігура завдавача шкоди та фігура особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають (ст. ст. 1172 - 1176, 1178, 1179 ЦК України тощо).

За загальним правилом на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Виключення з цього положення можуть бути встановлені законом.

Право застосування зворотної вимоги до винної особи (регрес) здійснюється за таких умов:

1.Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов`язання перед потерпілим;

2.Регрес застосовується після припиненні зобов`язання з відшкодування шкоди.

Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції встановив, що досліджуючи матеріали справи суд першої інстанції не дав належну оцінку матеріалам службової перевірки 15.09.2020 року (Висновок 526), проведеної працівниками напрямку «Служба безпеки» АТ КБ «Приватбанк».

В зазначеного висновку вбачається, що працівниками банку було допущено грубе порушення діючого законодавства, яке регулює діяльність банківських установ при допуску відповідача до користування рахунками ОСОБА_2 .

Банк на зазначені порушення ніяким чином не відреагував.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги встановленні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вимог викладених в позові.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18.11.2021, скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Повний текст постанови складено 11.04.2022.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: