ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/397/21 Номер провадження 22-ц/814/408/22Головуючий у 1-й інстанції Кириченко О. С. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

Секретар Міщенко Я.О.

За участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адв. ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника - матері ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчого комітету Диканської селищної ради як органу опіки та піклування, Виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області як органу опіки та піклування, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення з квартири без надання іншого житла.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 , малолітньої ОСОБА_4 , посилаючись на те, що у 2013 році, на прохання свого сина ОСОБА_5 , дозволила його співмешканці - ОСОБА_3 , тимчасово проживати у квартирі, яка належить їй (позивачу) на праві приватної власності та у 2014 році позивач дозволила ОСОБА_3 зареєструватись у квартирі, оскільки остання завагітніла, а в 2015 році в спірній квартирі, з її дозволу, також було зареєстровано її онуку - ОСОБА_4 .

Вказує, що відповідачі не є членами її сім`ї, оскільки вони весь час проживали в окремій кімнаті, вели роздільне господарство та мали окремі бюджети. У 2019 році, коли її повнолітній син припинив співмешкати з ОСОБА_3 , проживання в одній квартирі стало неможливим через неприязні стосунки відповідача до неї, яка її постійно ображає та створює перешкоди у нормальному користуванні квартирою. У зв`язку з тим, що у неї з ОСОБА_3 склалися неприязні стосунки, остання чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, не бажає добровільно зніматися з реєстрації, хоча має у приватній власності дві квартири в с. Новооріхівка Лубенського району Полтавської області, позивач просила виселити ОСОБА_3 та її малолітню ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника - матері ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчого комітету Диканської селищної ради як органу опіки та піклування, Виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області як органу опіки та піклування, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення з квартири без надання іншого житла - відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилася позивач, яка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ніколи не була поєднана з відповідачами спільним побутом, взаємних прав та обов`язків між ними не існувало, а тому вважає, що, в розумінні вимог ст.ст.3, 6 Сімейного Кодексу України та ст.64 Житлового Кодексу УРСР сторони по справі не є членами однієї сім`ї.

Окрім того, наголошує, що судовим рішенням не встановлено факту проживання однією сім`єю відповідачів з повнолітнім сином позивача ОСОБА_6 , так само, як і не встановлено факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 .

Вважає, що відповідачі чинять перешкоди у володінні та користуванні позивачем її квартирою, зокрема, шляхом відмови від добровільного виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Також зазначає, що відповідач ОСОБА_3 є власником кількох квартир у Миргородському районі та нещодавно придбала квартиру у смт. Диканька.

Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення позивача та його представника, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Місцевим судом установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності /САС/032334/ від 17.11.2009 року, виданим Відділом приватизації житла Диканської селищної ради /а.с.13,14/.

З довідки №1718 від 20.05.21 про склад осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровано 3 особи: ОСОБА_1 -з 21.01.1998 року, ОСОБА_3 з 31.07.2014 року, ОСОБА_4 з 21.01.2015 року /а.с.19/.

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Диканського районного управління юстиції у Полтавській області від 20 січня 2015 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.20/.

Судом також установлено, що ОСОБА_6 - син позивача, співмешкав з ОСОБА_3 з 2012 по 2019 рік, з якою проживали у спірній квартирі, але на даний час у спірній квартирі не проживає.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 29.10.2020р. стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 2000,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку /а.с.22-24/.

З урахуванням актів обстеження умов проживання /а.с.63,64/ Виконавчим комітетом Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області надано висновок №14 від 14 липня 2021 р про можливість проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3 , а також про непридатність для проживання квартири АДРЕСА_4 /а.с.65-66/.

У висновку, затвердженому рішенням №211 від 15 липня 2021 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Диканської селищної ради вказав про доцільність виселення малолітньої ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , в зв`язку з конфліктними відносинами, що склалися між сторонами у справі. У висновку, зокрема, зазначено, що подальше проживання дитини в таких умовах загрожує її психологічному стану та не сприятиме її нормальному розвитку /а.с.69, 70-71/.

З листа Служби у справах дітей Диканської селищної ради за №01-13/63 від 01.10.2021 року вбачається, що квартира АДРЕСА_5 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , є придатною для проживання малолітньої дитини /а.с 111/.

Разом із тим, в поясненнях у судовому засіданні начальника служби ОСОБА_7 зазначено про неможливість проживання дитини у вказаній квартирі на час розгляду справи, оскільки в ній зірвані поли, здерті шпалери, відсутній облаштований санвузол та відключено водопостачання.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції між сторонами у справі дійсно існує конфліктна ситуація, викликана небажанням відповідача добровільно знятися з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що відповідачі були вселені у спірну квартиру як члени сім`ї позивача та за її згоди, певний час мали спільний побут та вели спільне господарство, хоча і мали окремий бюджет, позивач, у свою чергу, не довела, що відповідачі перешкоджають їй у користуванні та володінні квартирою, відтак, не довела наявності законних підстав для їх виселення.

Також, судом було взято до уваги, що у належній ОСОБА_3 на праві приватної власності однокімнатній квартирі в с. Новооріхівка мешкає її матір, а переїзд до іншої місцевості відповідачки з дитиною не відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки остання народилася у смт Диканька, відвідує там школу, відповідачка з дитиною, які вселилися у спірну квартиру зі згоди власника та проживають у ній тривалий час, і їх виселення буде надмірним тягарем та порушуватиме право відповідачів на повагу до житла, яке вони вважають своїм постійним місцем проживання, хоча і мають у власності інше житло у смт. Диканька, яке, проте, на момент розгляду справи в суді не придатне для проживання.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317 ЦК).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391).

За змістом статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу.

За нормою статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

На підставі системного аналізу наведених правових норм місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника, власник житлового приміщення надав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

Відповідачі були вселені у спірну квартиру як невістка та онука позивача, тобто як члени її сім`ї та за її згоди та певний час, як встановлено у судовому засіданні, мали спільний побут та вели спільне господарство.

Відтак, відповідачі є колишніми членами сім`ї власника житла, що не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З огляду на наведене твердження в апеляційній скарзі про те, що позивач ніколи не була поєднана спільним побутом з відповідачами та вони ніколи не були членами її сім`ї колегія суддів оцінює критично та до уваги їх не приймає, як і твердження про те, що відповідачі не проживали однією сім`єю з її сином, ОСОБА_6 , яке суперечить викладеним у позовній заяві обставинам, зокрема, про те, що у 2013 році син позивачки попросився до неї у спірну квартиру тимчасово пожити зі своєю співмешканкою, ОСОБА_3 , відповідачкою по справі, на що вона надала свій дозвіл, а у кінці 2019 року син перестав спільно проживати з відповідачами.

За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до роз`ясень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи №569/4373/16 від 21.08.2019р., права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла …

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного ждитла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи. Порушенням прав на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»).

Так, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члна сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивачем не було доведено та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того факту, що відповідачі перешкоджають ОСОБА_1 у здійсненні нею права користування та розпорядження своєю квартирою, відтак, законних підстав для їх виселення судом не встановлено.

Питання щодо наявності у приватній власності відповідачки ОСОБА_3 іншого житла, зокрема, квартири АДРЕСА_3 , 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 , та квартири АДРЕСА_5 , на що міститься посилання в апеляційній скарзі, було предметом дослідження судом першої інстанції.

Як убачається з наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, Актів обстеження умов проживання від 09.07.2021р, складених Службою у справах дітей виконкому Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області та Висновку від 14.07.2021р. №14, у помешканні за адресою: АДРЕСА_3 , яке знаходиться у власності ОСОБА_3 проживає її мати, ОСОБА_8 (а.с.64-66).

Стосовно даного приміщення місцевий суд, враховуючи сталість соціальних зв`язків, а саме те, що ОСОБА_3 працевлаштована в смт. Диканька, батько дитини допомоги на її утримання не надає, через що відповідач несе тягар утримання малолітньої дитини, яка народилася та відвідує школу в смт. Диканька, прийшов до вірного висновку, що переїзд до іншої місцевості не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Помешкання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , зі слів ОСОБА_8 , є непридатним для проживання, там відсутні електро та -газопостачання, радіатори опалення, вибиті вікна, має вигляд нежилого (а.с.63).

Стосовно належної ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_5 , то, як установлено місцевим судом та підтверджено відповідними доказами, на час розгляду справи проживання там малолітньої дитини є неможливим. Разом із тим відповідач зазначила, що вона за власні кошти проводить ремонт у вказаній квартирі, та вчиняє всі залежні від неї дії, щоб створити її дитині сприятливі умови для проживання, тому по закінченню ремонту вона добровільно виселиться зі спірної квартири.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачі чинять перешкоди у володінні та користуванні квартирою позивача, зокрема, шляхом відмови від добровільного виселення та зняття з реєстраційного обліку, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки відповідач наголосила про добровільне виселення зі спірної квартири одразу після закінчення ремонту в належній їй квартирі у смт. Диканька.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновкупро відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т. О. Кривчун

СУДДІ Ю. В. Дряниця

О. В. Чумак