Провадження № 2/201/1190/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Батманової В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємство водних шляхів «Укрводшлях» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 грудня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного підприємство водних шляхів «Укрводшлях» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він в період з 17.10.2020 по 18.01.2021 працював на посаді сторожа-прибиральника адміністративно-господарської групи відокремленого підрозділу Дніпропетровської технічної дільниці водних шляхів ДП «Укрводшлях», з якої звільнився за власним бажанням та з 01.02.2021 по 30.09.2021 на цій же посаді працював за сумісництвом без внесення запису у трудову книжку. За час перебування в трудових правовідносинах з ДП «Укрводшлях» з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 37 645,64 грн. Позивач неодноразово звертався до ДП «Укрводшлях» з вимогами щодо виплати заборгованості по заробітній платі, але станом на час подання позовної заяви вона так і не була виплачена. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату у сумі 37 645,64 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку з 19.01.2021 по 07.12.2021 в сумі 68 708,56 грн.

Відповідач надав відзив, в якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на сплату позивачу заробітної плати, а також на невірність розрахунку заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач в період з 17.10.2020 по 18.01.2021 працював на посаді сторожа-прибиральника адміністративно-господарської групи відокремленого підрозділу Дніпропетровської технічної дільниці водних шляхів ДП «Укрводшлях», з якої звільнився за власним бажанням та з 01.02.2021 по 30.09.2021 на цій же посаді працював за сумісництвом без внесення запису у трудову книжку (а.с.№ 11-13).

За час перебування в трудових правовідносинах з ДП «Укрводшлях» з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата з урахуванням податків та зборів у розмірі 30 304,71 грн. (а.с. № 14-15).

Згідно відзиву відповідача та додатків до нього, факт повної сплати заробітної плати позивачу підтверджується відомостями розподілу виплат від 16.12.2021 №211216РВ84 (на суму 7461,01 грн.), від 07.12.2021 №211207РВ21 (на суму 8066,29 грн.), від 10.12.2021 №211210РВ84 (на суму 6044,30 грн.) та від 24.11.2021 №211124РВ77 (на суму 8733,11 грн.) на загальну суму 30304,71грн., яка у загальному також відображена у довідках від 15.11.2021, та на які посилається позивач у позовній заяві (а.с. № 14-15).

Відтак вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки вказана позивачем сума заборгованості зазначена без відрахування податків та зборів, а дійсна сума заборгованості у розмірі 30 304,71 грн. сплачена позивачу.

Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 19.01.2021 по 07.12.2021 в сумі 68 708,56 грн., то вказані вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з цим суд критично оцінює доводи позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з 19.01.2021 по 07.12.2021 в сумі 68 708,56 грн. оскільки вони ґрунтуються на невірному розрахунку вказаної суми.

Кількість робочих днів між 19.10.2021 та 07.12.2021 з урахуванням святкових та вихідних днів складає 223 дні та з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 212,72 грн. сума заборгованості за вказаний період становить 47 436,56 грн. (223 * 212,72 = 47 436,56).

Так, відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Відповідно до ч. 1 ст. З Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

6 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1)розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2)період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3)ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4)інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника т роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, дотримання принципу справедливості під час здійснення правосуддя є необхідним, що закріплено як на національному, так і на міжнародному рівні; дотримання даного принципу і засади цивільного судочинства є безумовно необхідним і під час прийняття судового рішення і у даній справі.

Виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 000 грн.

Вирішуючи питання про розмір стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з того, що слід врахувати наступні обставини справи, а саме розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, що наразі вся заборгованість відповідача перед позивачем погашена у повному обсязі.

Відтак, твердження позивача частково знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 12, 13, 76-78, 81-82, 89, 130, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємство водних шляхів «Укрводшлях» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємство водних шляхів «Укрводшлях» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова