Номер провадження: 22-ц/813/3569/22
Номер справи місцевого суду: 523/5633/21
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та за минулий час,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Позивачка звернулась з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання сина в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення повноліття спільною дитиною. Окрім того просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 аліменти за минулий час з 01 квітня 2018 року.

Свої вимоги мотивує тим, що сторони по справі є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У свідоцтві про народження сина батьком записаний ОСОБА_1 . Також у сторін є спільна донька, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котра досягла повноліття. Син ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні та вихованні. Знаючи, що дитина потребує постійної батьківської уваги та допомоги, відповідач належної матеріальної допомоги не надає.

Позивач звернулась до суду 01 квітня 2021 року з проханням стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 включно, починаючи з 01 квітня 2018 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та за минулий час задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно з індексацією відповідно до закону, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_2 до повноліття дитини до ІНФОРМАЦІЯ_3 включно, починаючи з 01 квітня 2021 року. В частині позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час відмовлено у задоволенні. Стягнено з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в сумі 908,00 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/4 частини усіх його доходів та постановити нове рішення у цій частині, яким стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина у розмірі 1/6 частини з усіх його видів заробітку, судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1) його син ОСОБА_3 проживає разом з ним в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває також і на його утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №1980 від 10.12.2018р.; крім того зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до Центру надання адміністративних послуг щодо надання відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, проте такі відомості ним будуть отримані лише 31.07.2021р.;

2) ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію у розмірі 2200 гривень та страхову виплату по втраті працездатності в результаті нещасного випадку на виробництві у Одеському міському відділені Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області. Враховуючи вказане, на день подання апеляційної скарги 1/4 його доходу складає 1000 гривень, що є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому він повинен буде сплачувати 1255 гривень аліментів на дитину, що складає майже половину його доходу.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 21 лютого 2022 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому підлягає перегляду лише в цій частині.

Судом першої інстанції на підставі матеріалів справи правильно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 6). У свідоцтві про народження сина батьком записаний ОСОБА_1 . Син ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні та вихованні. Знаючи, що дитина потребує постійної батьківської уваги та допомоги, відповідач належної матеріальної допомоги не надає. Позивачка звернулась до суду 01 квітня 2021 року з проханням стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 включно.

Відповідно до довідки про доходи №5423 7260 4144 0412, відповідач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Суворовському об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одеса в Одеській області і отримує пенсію за віком. сума пенсії за період з 01.12.2020р. по 31.05.2021р. складає 12900 гривень. (а.с. 77).

Згідно із довідки Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області №03/1580 від 27.05.2021 року відповідач ОСОБА_1 отримує нарахування страхових сум у зв`язку з нещасним випадком на виробництві. (а.с. 71,72).

Правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є обов`язком батьків, що випливає зі змісту положення ст. 180 Сімейного кодексу України, яке зобов`язує батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. (ч. 2 ст. 182 СК України).

За правилами ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи.

Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов`язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання.

Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до штампу суду на позовній заяві, позивач подав її 01 квітня 2021 року. Таким чином, з оглядом на вищевказану норму матеріального закону, аліменти потрібно стягувати з відповідача, починаючи з 01 квітня 2021 року.

Однак судова колегія не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, а тому на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 не вбачається можливим стягнення судового збору, а тому рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті спору.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції в цій частині не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги судова колегія зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції та подання апеляційної скарги) місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

В той же час згідно із п. 10 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції та подання апеляційної скарги) реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що поняття «місце проживання» та «місце реєстрації» не є тотожними поняттями.

Враховуючи викладене, наявні в матеріалах справи Відомості №В3-193181-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 07 серпня 2021 року не можуть бути належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Не приймаються колегією суддів також довідка (витяг із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №1980 від 10.12.2018р., оскільки також свідчить про реєстрацію осіб за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, вказана довідка датується 10 грудням 2018 року, що передує даті звернення до суду майже на два роки.

Доводи апеляційної скарги щодо перевищення аліментами від частки доходів 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то колегія суддів наголошує на тому, що встановлений державою гарантований розмір мінімального прожиткового мінімуму є непорушною гарантією і не може бути зменшений у жодному разі, оскільки направлений на гарантування базових потреб дитини певного віку. Неможливість сплатити відповідні аліменти у розмірі 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не можуть бути підставою для зменшення розміру частки доходів, так як у будь-якому разі аліменти не можуть бути меншими ніж 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Додатково колегія суддів акцентує увагу на тому, що у статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

На думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення підлягає скасуванню у частині розподілу судових витрат.

Порядок оскарження постанови.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року скасувати у частині розподілу судових витрат та постановити у цій частині нове судове рішення.

Компенсувати судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк