ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 494/493/21

Апеляційне провадження № 22-ц/813/5997/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Сєвєрової Є.С.,Вадовської Л.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 серпня 2021 року, постановлене під головуванням судді Лебединського С.Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.4-50).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 09 липня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який згодом було збільшено до 11 800грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі встановленому у заяві. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 16 березня 2021 року має заборгованість у розмірі 13 947,17 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 9 413,32 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом - 4 533,85 грн.

Зазначену суму заборгованості банк просив суд стягнути з відповідача та судові витрати (а.с.4-5).

Справа розглянута у заочному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 11 серпня 2021 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором від 09 липня 2008 року у розмірі 9 413,32 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9 413,32 грн. та судовий збір в сумі 1 532,25 грн. (а.с.70-73).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту у сумі 9 413,32 грн., що фактично отримані відповідачкою та не повернуті банку.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками, суд виходив з того, що в підписаній відповідачкою анкеті-заяві не міститься умов про нарахування відсотків, а надані суду Умови та Правила надання банківських послуг не прийняті судом до уваги, оскільки не підписані відповідачем. Суд критично оцінив надані позивачем відомості по кредитним продуктам, оскільки вони:

- сформовані станом на 12 червня 2020 року, а договір укладений ще в липні 2008 року, тобто на момент підписання заяви, ці відомості не були відомі сторонам у справі та не були актуальними;

- є мінливими, з огляду на їх чинність протягом обмеженого періоду часу.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просила судскасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, ухваливши в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін (а.с.76-81).

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не звернув уваги на встановлення в анкеті-заяві від 09 липня 2008 року розміру відсотків за користування кредитом на рівні 2,5 % щомісячно. Отже, сторонами погоджено всі істотні умови договору, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Вказувала на безпідставність відмови суду у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками. Зазначала про безпідставність застосування судом правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Відповідачка, будучі належним чином повідомленою про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою банка на заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 серпня 2021 року, не скористалась правом подачі відзиву на апеляційну скаргу (а.с.97,98).

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Аналіз доводів апеляційної скарги банка свідчить про те, що, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден з рішенням лише в частині відмови у задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом. Посилань на незаконність рішення суду в частині задоволених вимог (про стягнення тіла кредиту) апеляційна скарга не містить.

Отже, враховуючи часткове оскарження судового рішення, апеляційним судом у відповідності до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не переглядається.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 09 липня 2008 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.18).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодилася, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами вона ознайомлена в письмовому вигляді.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, остання містить інформацію, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити кредитну картку «Універсальна», зазначивши в графі «Бажаний кредитний ліміт» суму 5 000 грн. Також зазначена базова відсоткова ставка по кредиту 2,5% в місяць на остаток заборгованості (а.с.18).

За кредитним договором було випущено такі кредитні картки:

НОМЕР_1 - дата відкриття 09 липня 2008 року, термін дії грудень 2011 року;

- НОМЕР_2 - дата відкриття 21 грудня 2011 року, термін дії липень 2015 року;

-040400 - дата відкриття 20 серпня 2014 року, термін дії серпень 2018 року;

- НОМЕР_3 - дата відкриття 25 листопада 2015 року, термін дії листопад 2019 року;

- НОМЕР_4 - дата відкриття 30 січня 2018 року, термін дії грудень 2021 року (а.с.17).

З довідки банку на аркуші справи 16 встановлено, що старт карткового рахунку НОМЕР_1 здійснений 09 липня 2008 року. В той же день встановлено кредитний ліміт на рівні 29 000 грн., який поступово змінювався та станом на 08 лютого 2019 року становив 0 грн.

З виписки з рахунку вбачається, що відповідачка почала користуватись кредитним коштами з 15 липня 2008 року, зокрема: знімала кошти з банкоматів, отримували кошти у відділеннях банку, здійснювала поповнення картки в терміналі самообслуговування, переказ на картку Приватбанку через Приват24, що свідчить про активне використання картки відповідачкою (а.с.40-49).

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 09 липня 2008 року,укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 16 березня 2021 року наявна заборгованість у розмірі 13 947,17 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 9 413,32 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом - 4 533,85 грн. (а.с.6-15).

На підтвердження позовних вимог банком також додані Умови та правила надання банківських послуг (а.с.22-31). Також банком надано паспорт споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 12 червня 2020 року (а.с.19-21).

У позовній заяві банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 13 947,17 грн (а.с.4-5).

Саме вказані вимоги розглянуті судом 11 серпня 2021 року, в результаті чого винесено судове рішення, яке наразі частково оскаржено (а.с.70-73).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.1056-1 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні вимог банку про стягнення відсотків, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в анкеті-заяві від 09 липня 2008 року встановлена базова відсоткова ставка по кредиту 2.5% в місяць на залишок заборгованості (а.с.18).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємну частину спірного договору, які суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування (зокрема, порядок нарахування відсотків на залишок простроченої заборгованості за кредитом).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст.634 ЦК України (щодо договору приєднання), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (09 липня 2008 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (13 квітня 2021 року - через засоби поштового зв`язку а.с.50), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню, що зроблено судом першої інстанції.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Тому витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, які не містять підпису відповідачки, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 липня 2008 року шляхом підписання заяви-анкети.

Також, колегія суддів погоджується, що наданий суду паспорт споживчого кредиту від 12 червня 2020 року не може бути прийнятий до уваги.

При цьому, враховано, що зазначений паспорт споживчого кредиту є тією інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування».

З матеріалів же справи вбачається, що паспорт споживчого кредиту був підписаний ОСОБА_1 12 червня 2020 року, тобто після підписання анкети-заяви від 09 липня 2008 року, на що суд першої інстанції звернув належну увагу.

Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року та діяв на час підписання ОСОБА_1 та позивачем паспорту споживчого кредиту, визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Стаття 9 Закон України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Так, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч.3 цієї статті (ч. 2 ст. 9 Закону).

Частиною 3 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено інформацію, що надається кредитодавцем споживачу, також і в разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку (п.12).

Отже, зважаючи на наявність підписаного сторонами 12 червня 2020 року паспорту споживчого кредиту, який відповідає формі та змісту, визначеного для нього додатком 1 Закону України «Про споживче кредитування», АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 мали намір укласти договір споживчого кредитування.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено умови договору про споживчий кредит.

Однак, матеріали справи не містять договору про споживчий кредит, укладеного між сторонами в даній справі після підписання паспорту споживчого кредиту (12 червня 2020 року), а додана позивачем до позову анкета-заява, підписана відповідачкою, та Умови та правила надання банківських послуг не є договором про споживчий кредит в розумінні Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, паспорт споживчого кредиту відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» є інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, який повинен відповідати формі, визначеній ст.13 цього Закону.

Крім того, у позовній заяві представник позивача не посилається на вищезазначений паспорт споживчого кредиту, а лише зазначає його в додатках.

Підписаний паспорт споживчого кредиту не свідчить про погодження всіх істотних умов договору, з огляду на таке:

- паспорт споживчого кредиту одночасно містить умови щодо кредитування в залежності від суми/ліміту кредиту, від цього і визначались інші умови ( в тому числі і відсотки) і не зазначено, яким саме продуктом користувалась відповідачка;

- паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною з 12 червня 2020 року до 27 червня 2020 року;

- поряд з цим, зі змісту споживчого паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо,

- у паспорті споживчого кредиту відсутні дані щодо фактичного ліміту, встановленого на конкретній кредитній картці, також зазначено, що обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування та припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься чинним протягом погодженого строку;

- банкне надав доказів на підтвердження того, яку саме кредитну картку (тип кредитного продукту) було отримано відповідачкою саме на виконання умов договору, укладеного після підписання паспорту споживчого кредиту.

Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню основного кредитного договору з позичальником і сам по собі не може вважатися умовами кредитного договору чи його частиною до укладення основного договору про споживчий кредит, якого між сторонами укладено не було.

На підставі наведеного, судом не приймається до уваги наданий банком паспорт споживчого кредиту.

Разом з тим, ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, сторони обумовили у письмовому вигляді у самій заяві від 09 липня 2008 року, що підписана ОСОБА_1 в день укладення договору у формі анкети-заяви 09 липня 2008 року, на що суд першої інстанції не звернув уваги (а.с.18).

Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору банк надав заяву-анкету від 09 липня 2008 року, довідки: про встановлення/зміни кредитного ліміту; про видачу карток та строк їх дії, виписку про рух коштів, за якою позичальник протягом спірного періоду активно використовувала отримані від банку гроші та здійснювала поповнення рахунку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про укладення сторонами кредитного договору від 09 липня 2008 року, за яким банк надав, а позичальник отримав кредитні гроші та певний час користувався ними.

Підписавши заяву-анкету, відповідачка погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування, які передбачали сплату процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2,5% щомісячно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд зазначив, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відсоткової ставки, тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.

Однак, вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та матеріалам справи, оскільки в анкеті-заяві від 09 липня 2008 року, підписаній відповідачкою, сторони обумовили та погодили розмір відсоткової ставки на рівні 2,5 % на місяць на залишок заборгованості (а.с.18).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при вирішенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків за користування кредитом, оскільки сторони погодили та досягли згоди з усіх істотних умов кредитування, що підписані особисто позичальником 09 липня 2008 року (а.с18).

Аналізуючи надані суду розрахунки заборгованості, вбачається, що з 20 квітня 2016 року банк поступово збільшував процентну ставку та з 01 серпня 2020 року по 16 березня 2021 року встановлена на рівні 3,4 % на місяць (40,8 річних), що майже в 1,5 рази більше ніж відсоткова ставка, погоджена в заяві-анкеті від 09 липня 2008 року (а.с.6-15). При цьому, суду не надано належних та допустимих доказів погодження підвищення відсоткової ставки з позичальником.

Таким чином для розрахунку розміру процентів, що підлягали сплаті у вказаному періоді банком використано процентну ставку, яка суперечить умовам укладеного між сторонами договору, зокрема процентній ставці, зазначеній в анкеті-заяві від 09 липня 2008 року.

Крім того, з розрахунку заборгованості встановлено, що банк за рахунок кредиту здійснював погашення відсотків. Так, за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року таких відсотків, погашених за рахунок кредиту, становить у загальній сумі 19 863,05 грн. Станом на 30 червня 2019 року заборгованість за нарахованими відсотками становила 408,52 грн. (а.с.10-14). Станом на 30 червня 2019 року заборгованість за відсотками становить 408, 52 грн., які 01 липня 2019 року у розрахунку заборгованості банку включені до графи «Відсотки погашені за рахунок тіла кредиту» (а.с.10-14). В період з 01 липня 2019 року по 16 березня 2021 року відсотки, погашені за рахунок тіла кредиту, складають загальну суму 2 588,84 грн. (а.с.14-15).

З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку встановлено, що станом на 31 серпня 2020 року у відповідачки відсутня заборгованість по: тілу кредиту (прострочене), сальдо за нарахованими відсотками на прострочці, які не включені в заборгованість накопичувальним підсумком. З 01 вересня 2020 року почалась утворюватися заборгованість за відсотками (а.с.14-15).

Отже, розмір процентів за користування кредитними коштами за період з 01 вересня 2020 року по 16 березня 2021 року, який підлягає стягненню з відповідачки на користь АТ КБ «Приватбанк», становить 1 120,35 грн., виходячи з такого розрахунку:

(9 413,32 -2 588,84) х 2,5% / 30 х 197 = 1 120,35 грн., де:

- 9 413,32 - заборгованість по кредиту;

- 2 588,84 - сума коштів, направлених банком на погашення відсотків за рахунок кредиту;

- 2,5% - базова процентна ставка за кредитним лімітом на місяць,

- 197 - кількість днів у періоді з 01 вересня 2020 року по 16 березня 2021 року.

Тому колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 1 120,35 грн.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 369/6441/20.

При цьому, колегією суддів враховано, що у сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута у заочному порядку, відповідачка не подавала відзиву із запереченнями щодо позовних вимог або із визнанням таких вимог в порядку, передбаченому ст.ст. 178, 180 ЦПК України, а тому відсутні підстави стверджувати, що вона погодилась з позовом.

Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона, на яку покладено тягар доказування, стверджує, а інша сторона не надала заперечень.

Відсутність у матеріалах справи заперечень відповідачки проти заявлених до неї вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останньою таких вимог.

Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростування є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст. 12 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин не застосовується правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати (зокрема судовий збір) у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають перерозподілу.

З огляду на:

- обсяг заявлених позовних вимог у розмірі 13 947,17 грн. (9 413,32+ 4 533,85), що складає 100% заявлених вимог,

- розмір задоволених вимог - 10 533,67 грн. (9 413,32 + 1 120,35), що становить 76% від заявлених вимог (10 533,67 х100 : 13 947,17= 76),

то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 313 грн., що становить 76 % від 5 675 грн. (2 270 + 3 405), сплачених позивачем у суді першої та апеляційної інстанціях, виходячи з такого розрахунку: 5 675 х 75 : 100 = 4 313 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції в оскаржуваній частині неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи і помилково ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками.

Доводи апеляційної скарги банка знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, унаслідок чого рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимогпро стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, а також стягнення судового збору підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 серпня 2021 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та стягнення судового збору скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1 Д, ) за кредитним договором б/н від 09 липня 2008 року заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 1 120,35 грн (одна тисяча сто двадцять гривень тридцять п`ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1 Д, ) судовий збір у розмірі 4 313 грн. (чотири тисячі триста тринадцять гривень).

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: