Справа № 303/1117/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Бочко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року, ухвалене головуючим суддею Куцкір Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатської області та Головного управління Казначейської служби України в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду

встановив:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ГУ Національної поліції в Закарпатській області, ГУ Казначейської служби України в Закарпатській області та на підставі статей 23, 1166, 1167, 1172, 1176 ЦК України просив стягнути з відповідачів на його користь 850 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві неправомірною бездіяльністю органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду, шляхом списання коштів із рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

В обґрунтування позову вказував, що в серпні 2008 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій він є постраждалим, а винуватцем є громадянин Чеської Республіки ОСОБА_2 . Мукачівською місцевою прокуратурою двічі відкривалося кримінальне провадження в даній справі за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 268 КК України, яке постановою прокурора від 11 листопада 2016 року закрите. У квітні 2016 року громадянин Чеської Республіки ОСОБА_2 помер. ОСОБА_1 багаторазово звертався до органів досудового розслідування, прокуратури з метою продовження розслідування, дотримання його розумних строків. Позивач указував, що в зв`язку з бездіяльністю прокуратури вже 8 років він зазнає моральних страждань, які полягають в тому, що він не може ні про що думати тільки про те, що особа яка вчинила ДТП, в результаті якої постраждав він і пошкодився належний йому автомобіль, непокарана. Він зіпсував відносини з багатьма людьми, з нього насміхаються знайомі за марне очікування результату. Вказує, що він витратив багато часту та зазнав матеріальних затрат для того, щоб особу, яка вчинила ДТП, було притягнуто до кримінальної відповідальності, які не зможе відшкодувати ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю. Зазначеними діями йому заподіяно моральну шкоду, яку просить відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 квітня 2017 року в задоволенні позову, відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити в справі нове рішення, яким заявлений позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначено, що суд не врахував обставини, які наведені ним в обґрунтування позову, не дав належної правової оцінки фактичним обставинам справи та безпідставно відмовив у заявленому позові. Вказує, що ним доведено факт тривалої протиправної бездіяльності відповідачів та спричинення йому у зв`язку з цим моральної шкоди. Суд неправильно витлумачив положення закону та не захистив порушене право позивача, не дав належної оцінки бездіяльності органів досудового слідства, неправомірним діям службових осіб, окремі з яких притягнуті до дисциплінарної відповідальності, не врахував, що відповідно до частин 6, 7 статті 1176 ЦК України шкода в даному випадку відшкодовується на загальних підставах.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року касаційну скаргу адвоката Шкорки І.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 31 серпня 2008 року на автодорозі «Київ-Чоп» поблизу с. Ракошино Мукачівського р-ну Закарпатської обл. сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої відбулося зіткнення автомобіля марки «Opel Vectra Sedan», д.н.з. ФО НОМЕР_1 під керуванням позивача з автомобілем марки «Volkswagen моделі «Passat», д.н.з. Чеської Республіки НОМЕР_2 під керуванням громадянина Чеської Республіки ОСОБА_3 .

У результаті ДТП позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми та струсу головного мозку, а належний йому легковий автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Постановою слідчого СВ Мукачівського РВ УМВС України в Закарпатській області Вовка М.М. від 09 вересня 2008 року за цим фактом було порушено кримінальну справу № 22017908 за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

12 вересня 2008 року виконувач обов`язків прокурора Мукачівського району Диковець М.М. скасував указану постанову слідчого, а матеріали досудового провадження направив начальнику Мукачівського РВ УМВС України в Закарпатській області для організації проведення додаткової перевірки та прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України.

Та постановою заступника прокурора Мукачівського району Диковець М.М. від 05.11.2008 року скасовано постанову слідчого СВ Мукачівського РВ УМВС України в Закарпатській області Вовка М.М. від 15 вересня 2008 року та порушив кримінальну справу по факту ДТП внаслідок якої ОСОБА_1 отримав середнього ступеня тілесне ушкодження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 268 КК України. Матеріали досудового провадження направив начальнику Мукачівського РВ УМВС України в Закарпатській області для організації досудового слідства.

Постановою старшого слідчого СВ Мукачівського РВ УМВС України в Закарпатській області майора міліції Гряділь І.М. від 17.02.2009 року притягнуто у якості обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та пред`явлено йому обвинувачення по ст. 286 ч. 1 КК України.

Старшим слідчим СВ Мукачівського РВ УМВС України в Закарпатській області майора міліції Гряділь І.М. протягом періоду з 17.02.2009 року по 06.11.2012 року досудове слідство у кримінальній справі № 7204908 неодноразово зупинялось і відновлювалось та протягом цього часу ОСОБА_1 багаторазово звертався до органів досудового розслідування й прокуратури з метою продовження розслідування, дотримання його розумних строків.

Досудовим розслідуванням встановлений факт порушення громадянином Чеської Республіки ОСОБА_4 правил дорожнього руху, зокрема, пунктів 10.1, 16.3, що мало наслідком дорожньо-транспортну пригоду та спричинило позивачеві майнову шкоду. У зв`язку з цим постановою старшого слідчого СВ Мукачівського РВ УМВС України в Закарпатській області майора міліції Гряділь І.М. від 06.11.2012 року притягнуто як обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у даній кримінальній справі та пред`явлено йому звинувачення у скоєнні злочину передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України.

Із прийняттям нового КПК України до ЄРДР 02 лютого 2013 року внесені відомості про кримінальне провадження.

30 квітня 2013 року прийнято повідомлення про підозру громадянину Чеської Республіки ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 268 КК України, яка була направлена до Чеської Республіки для вручення підозрюваному та для його допиту.

27 січня 2014 року вказані дії були виконані, та ОСОБА_2 як підозрюваний був допитаний по місцю свого проживання в крайовій дирекції поліції Злінського краю, Чеської Республіки де скористався своїм правом не давати покази по суті пред`явленого обвинувачення.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18 листопада 2015 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність органів досудового розслідування задоволено частково, зобов`язано слідчого та процесуального прокурора в кримінальному провадженні № 0000693, унесеному до ЄРДР 02 лютого 2013 року за ч. 1 ст. 286 КК України стосовно ОСОБА_4 , забезпечити дотримання та реалізації прав і законних інтересів потерпілого ОСОБА_1 в частині дотримання розумних строків досудового кримінального провадження, шляхом регулювання перебігу розслідування та його закінчення.

На початку 2016 року прокурор Мукачівської місцевої прокуратури скерував до суду клопотання про звільнення громадянина Чеської Республіки ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України, в зв`язку з закінченням строків давності. Однак, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.05.2016 року зазначене клопотання прокурора залишено без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю такого.

У процесі організації проведення досудового розслідування кримінальної справи в загальному порядку, прокурор отримав із Чеської Республіки копію Свідоцтва про смерть, яким засвідчений факт смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також протокол допиту його дружини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в якому вона виказала свою згоду на закриття кримінального провадження, щодо підозрюваного ОСОБА_3 і не наполягає на розгляді справи. За цих обставин, прокурором Мукачівської місцевої прокуратури В.Демко прийнято 11 листопада 2016 року постанову про закриття кримінального провадження №0000693 за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з його смертю.

Листами Мукачівської місцевої прокуратури від 02 лютого 2013 року № 7/Б-25 та від 12 листопада 2013 року № 13/Б-7234 ОСОБА_1 повідомлено, що за неналежне проведення досудового розслідування слідчого, в провадженні якого перебувала кримінальна справа та керівника слідчого підрозділу Мукачівського МВ УМВС в Закарпатській області притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Вважаючи, що з боку слідчого та процесуального прокурора протягом восьми років під час проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000693 мала місце бездіяльність щодо не розгляду справи у встановлений законом строк, а тому 27 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом про відшкодування спричиненої бездіяльністю моральної шкоди, яку оцінив у розмірі 850 000,00 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту спричинення моральних страждань позивачу та при цьому посилався на приписи ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні доводи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21 жовтня 2020 року про часткове задоволення касаційної скарги адвоката Шкорки І.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , скасовуючи постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року та направляючи дану справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказав на те, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог послався на надмірну тривалість досудового розслідування кримінальної справи, неодноразове скасування судом постанов слідчих погоджених прокуратурою. Тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Згідно вимог ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі.

У статті 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

А у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом ст. 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, ЄСПЛ розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. А згідно ч. 6 цієї статті шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Також в ч. 1 ст. 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд першої інстанції встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з позовом у суд через те, що слідством та процесуальним прокурором не було своєчасно у строки передбачені кримінально-процесуальним законодавством проведено досудове розслідування кримінального провадження №0000693 стосовно обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, що призвело до того, що останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через це постановою прокурора Мукачівської місцевої прокуратури В.Демко від 11 листопада 2016 року закрито кримінальне провадження №0000693 на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку зі смертю підозрюваного.

Внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування кримінальної справи, що становило понад вісім років, ОСОБА_1 як потерпілий у даному кримінальному провадженні що отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку був позбавлений отримати очікуваний результат стосовно засудження винної особи. Весь цей час, починаючи з 31.08.2008 року момент скоєння ДТП позивач скаржився та просив орган досудового розслідування прийняти міри щодо дотримання розумних строків досудового розслідування, однак все було марно. Неодноразово звертався з відповідними заявами до Міністерства Внутрішніх Справ України та його питання піднімалось не один раз на різних нарадах району, області та Міністерства України, що доводиться листами, які додано до матеріалів справи. Строк вісім років досудового розслідування, це строк його неймовірних зусиль, невизначена кількість скарг, заяв, які примушували орган досудового розслідування щось робити по кримінальній справі, а оскільки підозрюваний помер то його вина буде непокарана. Весь цей час перебував у правомірному очікуванні кінцевого результату досудового розслідування, а звертаючись з різними скаргами та заявами зіпсував свої стосунки з багатьма людьми, та крім цього зазнавав постійних насмішок односельчан, які глузували з нього з приводу того, що марно сподівається на кінцевий результат. Все це перетворило його життя на жах так-як не міг думати ні про що інше крім затягування розгляду справи, і це не давало йому спокою адже особа, яка скоїла ДТП внаслідок чого він постраждав тілесно, а ТЗ отримав механічні пошкодження, непокарана згідно вимог закону. Внаслідок бездіяльності органів досудового слідства (міліції), органу прокуратури та їх посадових осіб, у зв`язку з невжиттям заходів до своєчасного розслідування кримінальної справи у встановлений законний строк, незабезпечення органом прокуратури своєчасного нагляду за діями посадових осіб досудового слідства у розумні строки, спричинило ОСОБА_1 моральну шкоду. Наявність бездіяльності з боку посадових осіб органу досудового розслідування та процесуального прокурора в кримінальному провадженні № 0000693 доводиться листами Мукачівської місцевої прокуратури від 02 лютого 2013 року № 7/Б-25 та від 12 листопада 2013 року № 13/Б-7234 про притягнення до дисциплінарної відповідальності за неналежне проведення досудового розслідування слідчого, в провадженні якого перебувала кримінальна справа та керівника слідчого підрозділу Мукачівського МВ УМВС в Закарпатській області, а також ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18 листопада 2015 року про зобов`язання слідчого та процесуального прокурора в кримінальному провадженні № 0000693, забезпечити дотримання та реалізації прав і законних інтересів потерпілого ОСОБА_1 в частині дотримання розумних строків досудового кримінального провадження, шляхом регулювання перебігу розслідування та його закінчення.

Виходячи з надмірної тривалості досудового розслідування кримінальної справи, яка тривала понад вісім років, характеру бездіяльності органу досудового слідства (міліції), органу прокуратури та їх посадових осіб, у зв`язку з невжиттям заходів до своєчасного розслідування кримінальної справи у встановлений законом строк, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення стосунків з багатьма людьми, зокрема з односельчанами, позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 850 000,00 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, то колегія суддів, насамперед виходячи з фактичних обставин справи, які доводять наявність заподіяння моральної шкоди та маючи широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди приходить до думки, що визначена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 850 000,00 гривень є надмірною.

Обґрунтовуючи достатній розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів керується принципами розумності, справедливості та співмірності. А звідси, зважуючи на глибину фізичних та душевних страждань, завданих ОСОБА_1 надмірною тривалістю досудового розслідування кримінальної справи понад вісім років, характеру бездіяльності органу досудового слідства (міліції), органу прокуратури та їх посадових осіб, у зв`язку з невжиттям заходів до своєчасного розслідування кримінальної справи у передбачений законом строк, що призвело до погіршення стосунків з багатьма людьми, наявність розчарування та відчуття несправедливості з можливості притягнення винної особи до відповідальності, врахування немайнових втрат та вимушених змін у життєвих стосунках, колегія суддів вважає за доцільне визначити розмір відшкодування моральної шкоди частково у сумі 300 000,00 гривень. Зазначений розмір відшкодування моральної шкоди є не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача, і не призведе до безпідставного збагачення останнього.

Стосовно застосування судом першої інстанції як норми матеріального права, яка регулює відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконною бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури, а саме ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування кримінальної справи.

У кримінальному провадженні №0000693 проводилось досудове розслідування стосовно обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. А, ОСОБА_1 у даному кримінальному провадженні було визнано потерпілим від скоєного злочину. Таким чином на спірні правовідносини не поширюється дія ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позаяк відшкодування заподіяної моральної шкоди здійснюється на загальних засадах.

Стосовно заявлення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Відтак, наведене у відповідності до змісту пунктів 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення із заявленої вимоги нового судового рішення про часткове задоволення позову. За цієї обставини вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 квітня 2017 року, скасувати та постановити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Держави України за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , мешканця АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 300 000,00 (триста тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час здійснення досудового розслідування справи.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 23 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: