П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,

за участю секретарки судового засідання Бочко Л. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс», Генерального директора Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» Кречка Йосипа Васильовича про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити дії та відшкодування спричиненої матеріальної і моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 квітня 2021 року, ухвалене суддею Хамник М.М., повний тест рішення складено 26.04.2021,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» (далі - ПрАТ «Закарпатавтотранс», товариство) та генерального директора цього товариства Кречка Й.В. про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити дії та відшкодування спричиненої матеріальної і моральної шкоди.

Позов обґрунтував тим, що він (як інвалід війни, потерпілий 1-ої категорії від аварії на Чорнобильській АЕС та маючий пільги гарантовані йому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу») 13 жовтня 2020 року о 07:00 год мав намір виїхати з автостанції м. Мукачеве Закарпатської області до м. Трускавець Львівської області для санаторно-курортного лікування у центрі реабілітації і санаторного лікування «Трускавецький» рейсом № ОМ 99 ДОТ за маршрутом «Мукачеве - Львів», який обслуговує приватний перевізник. Однак касир автостанції ОСОБА_3 , незважаючи на пред`явлення ним посвідчення серії НОМЕР_1 , яке надає право на пільговий проїзд, відмовила йому у видачі пільгового квитка для проїзду від АС «Мукачеве» до АС «Стрий».

З метою захисту своїх порушених прав він звернувся до диспетчерки автостанції, яка також не забезпечила йому права на безкоштовний проїзд як інваліда війни, на підставі ст. 13 зазначеного вище Закону, а тому він був подав відповідну письмову скаргу до «Книги скарг і пропозицій» автостанції «Мукачево» та за власні кошти придбав квиток на цей рейс у розмірі його повної вартості 249,10 гривень.

Зазначав, що станом на 14 грудня 2020 року так і не отримав від відповідачів жодної відповіді на свою скаргу від 13.10.2020, претензію від 17.11.2020 та з приводу незаконно отриманих від нього коштів за проїзний квиток.

Стверджував, що відповідачами заподіяно йому матеріальної шкоди, яка полягає у: 1) транспортних витратах, пов`язаних із придбанням ним 13.10.2020 за повну вартість проїзного квитка за маршрутом «Мукачево - Стрий» на суму 249,10 грн; 2) витратах на поїздку до відповідача 17.11.2020 у розмірі 10,00 грн; 3) утратах робочого часу внаслідок неправомірних дій відповідачів (підготовка скарги на ім`я відповідача від 17.11.2020 - 1 година; виїзд у листопаді 2020 року з м. Мукачева до м. Ужгорода для вручення відповідачу скарги та участі в можливих перемовинах із метою врегулювання спору - 5 годин; підготовка позову до суду, виготовлення ксерокопій документів, вивчення судової практики, направлення позову до суду - 18 год, що виходячи із вартості одного робочого часу адвоката в розмірі 600,00 грн разом складає 12 000,00 грн /600,00 грн х 24 год/; 4) витратах на придбання поштових конвертів, паперу для письма і копіювання документів у справі - 80,00 грн, а загалом 12 340,00 гривень.

Також уважав, що відповідачами спричинено йому моральної шкоди, оскільки він утратив звичний для себе спосіб життя, так як не передбачав, що оздоровлення, яке мало початися 13.10.2020, почнеться з грубощів персоналу відповідачів спрямованих на приниження його людської гідності, честі та ділової репутації тощо, а тому завдану йому моральну шкоду оцінює в 15 000 гривень.

Посилаючись на наведені вище обставини просив: - визнати бездіяльність відповідачів ПрАТ «Закарпатавтотранс» та генерального директора цього товариства Кречка Й.В. щодо порушення ними вимог ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», статей 15, 20 Закону України «Про звернення громадян», статей 8, 22-27 Закону України «Про захист прав споживачів» незаконною; - зобов`язати надати відповідь по суті його звернень від 13.10.2020, 17.11.2020 як особі, що має гарантовані державою пільги; - відшкодувати солідарно за рахунок відповідачів спричинені йому матеріальні збитки у розмірі 12 340 грн, моральну шкоду в сумі 15 000 грн та 3 500 грн витрат на правову допомогу, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.04.2021 у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Скарга загалом мотивована тим ж доводами, які наведені в позовній заяві, а також тим, що місцевим судом порушено розумні строки розгляду справи, упереджено прийнято поза межами процесуальних строків відзив на позов і не задоволено його клопотання про витребування оригіналу «Книги скарг і пропозицій» автостанції «Мукачево» щодо поданої ним 13.10.2020 скарги, яка є належно оформленою в контексті вимог Закону України «Про звернення громадян».

Зазначав і те, що судом помилково зроблено посилання на нікчемну угоду № 10 від 03.03.2014 і додатку № 2 до неї, укладену між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 і ПрАТ «Закарпатавтотранс», яка порушує публічний порядок, та копія якої є в поганій якості і суду була надана з порушенням процесуальних строків для її подання.

Указував також і на невірність висновку місцевого суду про відсутність вини відповідачів із приводу його звернення (скарги) від 13.10.2020 з начебто її подання у неналежний спосіб, що не відповідає фактичним обставинам справи, а також на не врахування судом положень ч. 2 ст. 916 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», адже, автостанція є представником перевізника, яка повинна надавати пільговий квиток на проїзд пасажирам, у випадках установлених законодавством.

З огляду на зазначені вище обставини просив оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідачів ПрАТ «Закарпатавтотранс», генерального директора цього товариства Кречка Й.В. - адвокат Логойда В.М. посилався на її безпідставність і надуманість, просив оскаржене рішення місцевого суду залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідачів ПрАТ «Закарпатавтотранс», генерального директора цього товариства Кречка Й.В. - адвокат Логойда В.М. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач-апелянт ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився повторно, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а тому його неявка, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника відповідачів - адвоката Логойди В.М., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що відповідно до безтермінового на всій території України посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 22.03.2019 Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_1 як інвалід 3-ої групи, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», має право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни (а.с.3).

13 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до касирки автостанції «Мукачево» ПрАТ «Закарпатавтотранс» із метою придбання квитка на рейс за маршрутом від АС «Мукачево» Закарпатської області до АС «Стрий» Львівської області (міжобласне сполучення) та пред`явив зазначене вище посвідчення з метою отримання пільги у вигляді безкоштовного проїзду, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Проте позивачу було відмовлено у придбанні квитка за пільгою у зв`язку з тим, що вказаний рейс обслуговує приватний перевізник ФОП ОСОБА_4 , а відтак ОСОБА_1 придбав такий квиток у касі автостанції за його повну вартість у розмірі 249,10 гривень, що підтверджується фіскальним чеком № 2771034 від 13.10.2020 о 06:42 год, виданим АС «Мукачево» ПрАТ «Закарпатавтотранс», де перевізником є ОСОБА_4 (а.с.4 на звороті).

17 листопада 2020 року позивач подав на ім`я генерального директора ПрАТ «Закарпатавтотранс» Кречка Й.В. письмову претензію щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності касирки ОСОБА_5 та диспетчерки автостанції «Мукачево», яка працювала 13.10.2020, з приводу грубого порушення законодавства видати йому пільговий квиток, про що ним було подано відповідну скаргу в книзі скарг і пропозицій цієї автостанції, а також просив повернути йому 350 грн шляхом їх переказу на його банківську картку (а.с.8).

Листом від 20.11.2020 № 285/07-08 ПрАТ «Закарпатавтотранс» в особі генерального директора Кречка Й.В. повідомило ОСОБА_1 на його претензію від 17.11.2020 про необхідність безпосереднього звернення до перевізниці ОСОБА_4 , яка й отримала кошти за реалізований квиток у сумі вартості тарифу перевезення 219,45 грн із 249,10 грн, а не 350 грн, оскільки решта коштів в різниці між 249,10 грн і 219,45 грн є автостанційним і страховим зборами, на які пільги законодавством не передбачені. Водночас зауважено, що касирка ОСОБА_6 13.10.2020 не працювала та з працівниками цієї зміни буде проведена додатково роз`яснювальна-виховна робота (а.с.33, 45).

Також цю відповідь на претензію ОСОБА_1 було надіслано йому ПрАТ «Закарпатавтотранс» і 03.12.2020 на його електронну пошту - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.34-36).

Як убачається з додаткової угоди № 2 від 1 вересня 2016 року до Договору про надання послуг автостанцією перевізникові № 10 від 03.03.2014, укладеної між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та власником автостанції ПрАТ «Закарпатавтотранс», то власник автостанції зобов`язаний не здійснювати оформлення квитків пасажирам, які користуються пільгами на автомобільному транспорті у випадку відсутності державного замовлення на пільгові перевезення (договору про компенсацію державою збитків від пільгових перевезень) у перевізника /пункт 1 додаткової угоди/, а в разі отримання державного замовлення на пільгові перевезення перевізник зобов`язаний негайно повідомити про це власника автостанції шляхом надання копії такого замовлення (договору) власнику. В такому випадку власник автостанції починає здійснювати оформлення квитків пасажирам, які користуються пільгами на автомобільному транспорті у порядку, передбаченому чинним законодавством /пункт 2 додаткової угоди/. Відповідальність через безпідставну відмову від пільгового перевезення покладається на перевізника /пункт 3 додаткової угоди/ (а.с.49).

Пунктом 7 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам /стаття 7/ надається пільга у вигляді безоплатного проїзду, зокрема автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення установленого зразка.

Пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт». Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Підприємства транспорту зобов`язані забезпечувати права на пільги громадян щодо користування транспортом (абзац 10 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про транспорт»).

Діяльність автостанцій в Україні регулюється, зокрема, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про транспорт», Законом України «Про автомобільний транспорт», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» від 18.02.1997 № 176.

Так, за приписами ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, в якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Як кореспондує ч. 2 ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду.

Згідно з ч. 2 ст. 42 цього ж Закону договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір уважається укладеним із моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка.

Отож, зазначеними вище вимогами закону встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобусу перевізника посвідчення встановленого зразка чи відповідну довідку, та договір перевезення пасажира в такому випадку є укладеним із моменту посадки в автобус, а не з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду.

Водночас відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт: автостанція - це споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під`їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів; автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

На переконання колегії суддів, відповідач ПрАТ «Закарпатавтотранс» як власник автостанції «Мукачево» не є автомобільним перевізником і не здійснює перевезень пасажирів, а виступає лише в якості посередника між пасажиром і перевізником.

При цьому, згідно з положеннями ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт», власники автостанцій зобов`язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Ураховуючи правила ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», яка регулює договори щодо перевезення пасажирів, діяльність автостанцій із продажу квитків пасажирам підпадає під правове регулювання посередницької діяльності.

Правове регулювання посередницької діяльності визначене статтями 243, 1003 ЦК України, відповідно до яких комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Комерційна посередницька (агентська) діяльність в Україні врегульована главою 31 ГК України, відповідно до положень якої угода, укладена від імені суб`єкта, якого представляє комерційний агент, без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження, вважається схваленою цим суб`єктом за умови, якщо він не відхилить перед третьою особою дії комерційного агента (стаття 298 ГК України).

Автомобільний пасажирський перевізник управі встановлювати автостанції, як його комерційному агенту, обсяги здійснення угод щодо продажу квитків.

Заразом указана діяльність автостанції не є монопольною у контексті вимог ст. 299 ГК України, оскільки відповідно до пункту 115 «Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту», затверджених постановою КМУ від 18.02.1997 № 176, продаж квитків здійснюється: 1) власником автостанції; 2) автомобільним перевізником; 3) водієм; 4) іншим суб`єктом господарювання, уповноваженим на це автомобільним перевізником чи власником автостанції.

З огляду на це кількість комерційних посередників автомобільного перевізника не є одноосібною, тобто виключною лише в особі власника автостанції.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що позивач ОСОБА_7 , згідно із указаними вище вимогами законодавства, мав у даному випадку право безоплатного проїзду автобусом міжобласного маршруту і купівлю пільгового квитка для проїзду на автомобільному транспорті, де це його право повинен був забезпечити саме перевізник (перевізник в особі водія), який здійснював перевезення за відповідним маршрутом, а саме фізична особа-підприємець ОСОБА_4 чи її водій, що також узгоджується із додатковою угодою № 2 від 1 вересня 2016 року до Договору про надання послуг автостанцією перевізникові № 10 від 03.03.2014, укладеної між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та власником автостанції ПрАТ «Закарпатавтотранс». Водночас правових підстав уважати цю угоду, укладену між ПрАТ «Закарпатавтотранс» і ФОП ОСОБА_4 , нікчемною через порушення публічного порядку, апеляційний суд не вбачає.

З урахуванням наведеного відповідач ПрАТ «Закарпатавтотранс» як власник автостанції «Мукачево» не є автомобільним перевізником і не здійснює безпосередньо пасажирських перевезень загального користування, оскільки виступає лише посередником між пасажиром та перевізником, а відтак, не може здійснювати оформлення квитків пасажирам, які користуються пільгами, без відповідного рішення на це перевізника, та автостанція не може нести відповідальність через безпідставну відмову пасажиру у видачі пільгового квитка на право проїзду.

Щодо звернень позивача від 13.10.2020 та 17.11.2020, то йому відповідачем ПрАТ «Закарпатавтотранс» було надано відповідь як засобами поштового зв`язку листом від 20.11.2020 № 285/07-08, так і електронними засобами 03.12.2020, а відтак є голослівним твердження ОСОБА_1 про ненадання йому в установлений Законом України «Про звернення громадян» строк та станом на 14.12.2020 жодної відповіді на його звернення, оскільки це спростовується матеріалами справи, а відтак є відсутніми підстави для зобов`язання відповідачів надати позивачу відповідь по суті його вказаних звернень.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. Частиною другою цієї ж статті визначено що є збитками.

За приписами частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачами доведено відсутність їх вини, а тому у задоволенні вимоги позивача про стягнення завданої майнової шкоди у розмірі 12 340 грн слід відмовити.

Відповідно до положень ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У чому полягає моральна шкода, визначено у ч. 2 ст. 23 цього Кодексу.

За загальним правилом, установленим ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки неправомірність діянь (дії, бездіяльність) та винуватість відповідачів у цій справі не встановлено, а тому, на переконання колегії суддів, є правильним висновок місцевого суду про відмову в задоволенні вимоги позивача про відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», заява № 4909/04, рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, § 58).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 квітня 2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді