КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3576/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди, у якому просив суд: визнати недостовірними відомості, які поширювала ОСОБА_2 відносно нього про її зґвалтування; стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що в середині липня він познайомився з відповідачкою, яка через тиждень після знайомства почала поширювати проти нього неправдиві відомості та інформацію, розказуючи всім, що він її зґвалтував і є ґвалтівником.

Пояснював, що вказані обставини мали місце, коли 23 липня 2015 року ОСОБА_2 зателефонувала на номер 102 та викликала поліцію, яку повідомила про її зґвалтування. Після письмових пояснень позивача та пропонування робітниками поліції пройти експертизу для встановлення ознак зґвалтування, відповідачка категорично відмовилась, пояснюючи, що викликала поліцію для залякування позивача та стягнення з нього грошових коштів.

За перевіркою вказаних обставин кримінальне провадження відкрито не було.

Позивач вважає, що поширена у такий спосіб відповідачкою інформація не відповідає дійсності та є неправдивою, принижує його честь та гідність, ображає його, перешкоджає йому у відносинах з жінками для створення сім`ї.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає хибним твердження суду першої інстанції, що оскаржувана ним інформація, з якою відповідачка звернулась до поліції, тобто до правоохоронного компетентного органу, наділеного владними повноваженнями по перевірці та прийняттю рішень, є способом реалізації права на звернення, передбачене ст. 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації, оскільки ОСОБА_2 довела неправдиву інформацію до відома працівників поліції, поширила неправдиву, недостовірну інформацію, що стосується апелянта та завдає шкоди його репутації.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги та здійснити розподіл судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в порядку визначеному п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України ( а.с. 127, 129), на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися та заяв про відкладення розгляду справи не подали, тому суд з врахуванням положень ст.372 ч.2 ЦПК України розглянув справу на підставі наявних в справі документів у відсутність учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що з наданих Печерським УП ГУНП у м. Києві копій матеріалів перевірки ЄО № 26234 від 08.08.2015 року, вбачається що 08.08.2015 року до Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою звернувся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу того, що 23.07.2015 року ОСОБА_2 звинуватила останнього у зґвалтуванні, що мало місце по АДРЕСА_1 , чим принизила його честь та гідність.

Відповідно до висновку старшого оперуповноваженого ВКР Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Лавренюка А.В. по заяві ОСОБА_3 від 08.08.2015 року встановлено, що будучи опитаний ОСОБА_3 пояснив, що він проживає по АДРЕСА_1 та в середині липня 2015 року останній познайомився з ОСОБА_2 , з якою в подальшому почав спілкуватися. 23.07.2015 року по вказаній адресі останній вступив в статеві відносини з ОСОБА_2 за спільною згодою. Потім остання з невідомих причин почала вимагати з нього грошові кошти та шантажувати тим, що якщо той не надасть їй гроші, то вона звернеться за спецліній 102 та повідомить про те, що він її зґвалтував. Відмовившись надати грошові кошти, ОСОБА_2 зателефонувала в міліцію, але згодом написала відповідну заяву з приводу того, що вона не має до нього претензій. В подальшому, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 поспішав на літак, тому надав ОСОБА_2 спочатку 100 Євро, а потім ще 50 Євро, розуміючи, що дані гроші вона йому не поверне. Поведінка ОСОБА_2 обурила ОСОБА_3 , тому він звернувся до працівників міліції з метою проведення з останньою відповідної профілактичної роботи.

У телефонній розмові з ОСОБА_2 остання в категоричній формі відмовилася надавати будь-які пояснення, посилаючись на ст. 63 Конституції України, а також додала, що не може приїхати до Печерського районного управління міліції, так як на даний час перебуває за межами м. Києва. Окрім того, ОСОБА_2 додала, що викладений зміст заяви ОСОБА_3 не відповідає дійсності.

Під час виконання даного матеріалу встановлювались свідки та очевидці даної події, але проведеними заходами встановити свідків та очевидців події не вдалося можливим.

Під час проведення перевірки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 роз`яснено положення статей адміністративного та кримінального кодексів та попереджено про неприпустимість вчинення в подальшому аналогічних дій та випадків.

Внаслідок чого перевірку по матеріалам ЄО № 26234 від 08.08.2015 року закінчено та вказані матеріали списано до справи РУ (а.с. 64).

Листом за підписом начальника Печерського районного управління поліції ОСОБА_3 було повідомлено відсутність ознак кримінального правопорушення за його заявою від 08.08.2015 року (а.с. 70).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем не доведено факт поширення відповідачкою щодо нього недостовірної інформації, яка б завдала йому майнової чи моральної шкоди. Сам факт звернення ОСОБА_2 на спецлінії 102, тобто до правоохоронного та компетентного органу, наділеного повноваженнями по перевірці та прийняттю рішень, не може свідчити фактом поширення неправдивої інформації оскільки має місце реалізація її права на звернення, передбаченим ст. 40 Конституції України. Крім того, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу про поширення відповідачем ОСОБА_2 недостовірної інформації відносно ОСОБА_3 хоча б одній особі у будь-який спосіб.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з частиною першою статті 28, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19).

Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України "Про звернення громадян").

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 752/5766/16-ц (провадження № 61-9541св19) зазначено, що у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України "Про звернення громадян", а не поширення недостовірної інформації.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до "нового" Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що відповідачка ОСОБА_2 з метою перевірки компетентними органами незаконних, на її думку, дій позивача звернулася із заявою до правоохоронних органів - зателефонувавши на спецлінію102, чим фактично реалізувала своє право на звернення, передбачене статтею 40 Конституції України, що не можна вважати поширенням недостовірної інформації.

Звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів не може розглядатися як дії, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки таке звернення здійснене в рамках закону і спрямоване на захист та відновлення порушених конституційних прав заявника.

Обставини, на які посилається позивач, не можуть вважатись поширенням інформації, як обов`язковий елемент юридичного складу правопорушення, для складу якого є необхідним наявність сукупності обставин, що може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації особи.

Також позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили, що зазначена відповідачем інформація про вчинення на її думку кримінальне правопорушення, на яку посилається позивач, мотивована цілеспрямованими діями, направленими на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, про недоведеність позивачем зазначених ним обставин.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв