Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9144/20 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 70 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

розглянувши у в порядку письмового провадження в м. Житомирі цивільну справу № 295/9144/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Семенцової Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1712,00 грн. із відповідною індексацією згідно закону, починаючи з дня подання позову, щомісячно до його смерті.

В обгрунтування позовних вимог вказав, що він є непрацездатною особою, оскільки є пенсіонером за віком, отримує пенсію в розмірі 1712,00 грн., що є недостатнім для задоволення його життєвих потреб. Під час його роботи стався нещасний випадок, внаслідок чого він втратив працездатність на 15 %. Вказав, що у зв`язку із отриманою травмою і погіршенням стану здоров`я та наявністю інших захворювань він потребує матеріальної допомоги, надавати яку відповідач в добровільному порядку відмовляється. Іншого доходу він не має. Оскільки ОСОБА_2 , який є його повнолітнім сином, працездатний та може сплачувати аліменти на його утримання, тому просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги в своїй сукупності зводяться до мотивів позовної заяви. Зокрема зазначає, що він все життя виховував як сина ОСОБА_2 та завжди надавав йому матеріальну допомогу, а тому він тепер останній зобов`язаний надавати матеріальну допомогу йому. Факт наявності у нього (позивача) дочки не має вирішального значення для розгляду даної справи. Вказує, що йому недостатньо його пенсії , яка є його єдиним доходом для задоволення його потреб, за необхідності постійного лікування та придбання ліків у зв`язку із численними хронічними захворюваннями. Крім того вказує, що несе значні витрати зі сплати комунальних послуг, одягу, взуття, їжі за обставин постійного удорожчання цін. Вказує, що відповідач у власності має нерухоме майно, є працездатним та може надавати матеріальну допомогу, що є відповідною компенсацією за опіку та турботу , надану батьком дитині.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером та отримує пенсію за віком станом на січень 2019 року у розмірі 1617, 31 грн, а з грудня 2020 року - 1769,00 грн (а.с. 10,167).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 27.10.2017 року, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 (а. с. 8).

Із довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 006405 від 25.05.2017 року, вбачається, що ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 15 % з 14.04.2017 року безтерміново (а. с. 19).

Згідно витягів із постанови лікарської комісії КП «Центр ПМСД» Житомирської міської ради від 11.11.2019 року, 25.02.2019 року, направлення на МСЕК від 24.10.2017 року виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КУ «Центральна міська лікарня № 2» від 11.11.2019 року, виписки № 676 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КП «Центр ПМСД» Житомирської міської ради від 28.03.2020 року позивач має ряд захворювань (а. с. 15, 17, 20, 21).

Обгрунтовуючи необхідність у матеріальній допомозі, ОСОБА_1 вказав, що він несе значні витрати на придбання ліків за станом здоров`я та надав копії квитанцій із аптек (а. с. 24-26, 205).

Із довідки про доходи від 19.10.2021 TOB «Управляюча компанія «Полісся» вбачається, що позивач працює на посаді електрика TOB «Управляюча компанія «Полісся» та за період з 01.01.2021 по 30.09.2021 йому нараховано заробітну плату в розмірі 40 007,00 грн (а. с. 181).

Судом встановлено, що відповідач є працездатною особою, офіційно не працює, а його дохід складає 3 000-4 000 грн на місяць (а.с. 173).

Із Наказів ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 17.05.2018 року та від 22.03.2021 видно, що ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку загальною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Чуднівського району Житомирської області, за межами населених пунктів Будичанської сільської ради та земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Житомирського району Житомирської області, за межами населених пунктів Тетерівської сільської (Високопічської) ради (а. с. 191, 192).

Від передачі земельної ділянки площею 2,00 га в оренду за 2021 рік відповідачу було нараховано орендну плату в сумі 5000,00 грн. та виплачено за цей період 4025,00 грн. згідно довідки TOB «Укрінагропром» від 23.11.2021 року (а. с. 211).

Як на підставу своїх вимог позивач, посилаючись на ст. 202 СК України, вказував, що відповідач, як син, повинен піклуватися про нього та утримувати, оскільки має таку фінансову можливість, а він потребує матеріальної допомоги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що пенсійний вік позивача та наявність у нього ряду захворювань самі собою не можуть свідчити про його потребу в матеріальній допомозі. Отже, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, які б підтверджували обґрунтуваність існування в нього об`єктивної потреби в матеріальній допомозі, в позивача також є ще одна повнолітня дочка ОСОБА_3 (а. с. 209, 210), чого він не заперечував під час розгляду справи, до якої також може бути пред`явлена вимога щодо стягнення аліментів на його утримання, так як всі повнолітні діти рівною мірою повинні піклуватися про своїх непрацездатних батьків у зв`язку з об`єктивною потребою в матеріальній допомозі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним.

Відповідно до статті 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму в 2019 році для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму в 2020році для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ Житомирське об`єднане управління ПФУ і отримує пенсію за віком, зокрема із січня 2019 року - 1617, 31 грн, а з грудня 2020 року - 1769,00 грн (а.с. 10,167).

Згідно ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» , прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб.

Таким чином, розмір пенсії, яку отримує ОСОБА_1 не є меншим розміру прожиткового мінімуму для категорії осіб, до яких відноситься позивач, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 працює в ТОВ «Управляюча компанія «Полісся» та за 2021 рік отримав дохід 40 007, 00 грн (а.с. 181).

Водночас відповідач ОСОБА_2 не має офіційного доходу.

Таким чином, отримання позивачем соціального забезпечення від держави, а саме пенсії, а також додаткового доходу, спростовують твердження позивача, що він опинилася у скрутному матеріальному становищі та фактично знаходиться на межі бідності.

Крім того, із медичних довідок щодо стану здоров`я ОСОБА_1 , не вбачається, що останній несе витрати на лікування згідно приписів лікаря.

Подані позивачем довідки про наявність захворювань та необхідності лікування датовані 2017, 2019 роками, а тому не мають значення для встановлення фактичних обставин по справі.

Крім того, доводи позивача щодо його потреби в матеріальній допомозі для сплати ним коштів за житлово-комунальні послуги не заслуговують на увагу із мотивів, викладених в рішенні суду першої інстанції, з якими погоджується і апеляційний суд.

Враховуючи те, що належних доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження обставин, на які посилається позивач в обгрунтування своїх позовних вимог щодо потреби в отриманні матеріальної допомоги від відповідача позивач суду не надав, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування в розумінні положень ст. 375 ЦПК України немає.

Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. Зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді