ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2658/22 Справа № 212/9946/21 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріаламиапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2021 року, ухваленого суддею Чайкіним І.Б. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 20 грудня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

Просила суд стягнути з її повнолітнього сина - ОСОБА_2 аліментів на утримання матері у розмірі 1/4 заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму працездатних осіб.

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є пенсіонером за віком, отримує мінімальну пенсію, якої не вистачає для задоволення потреб позивачки. Так, за твердженням позивачки станом на вересень 2021 року вона має поганий стан здоров`я, що потребує постійного вартісного лікування.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні її позовних вимог заявлених до ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм Конституції України та вимог чинного ЦПК України, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені позивачем вимоги про стягнення аліментів на утримання матері.

При цьому скаржник вказує на те, що станом на 04.01.2022 матеріали справи не містять ухвали суду про витребування доказів за власної ініціативи, які і відсутні докази направлення цієї ухвали сторонам по справі та до відповідних установ в розпорядженні, яких знаходяться витребувані судом документи, тому докази отримані судом з власної ініціативи є незаконними і суд не повинен був брати їх до уваги при ухваленні судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2022 року відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні її заяви про залучення її як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки вирішується спір про стягнення аліментів, який розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , що сторонами не заперечується.

Позивач є непрацездатною особою - пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням позивача (а.с. 9).

Відповідач працює гірничим майстром, середньомісячний заробіток становить 34284,70 грн. за період з 01.02.2021 року по 30.06.2021 року (а.с. 6).

Інформації щодо свого майнового стану у цій справі позивачем не надано.

Судом з Єдиного державного реєстру судових рішень, який перебуває у відкритому доступі, встановлено, що судовим наказом від 19 березня 2020 року Жовтневим районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 щомісячно аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) до повноліття дитини, починаючи стягнення з 12 березня 2020 року. Строк пред`явлення до виконання - протягом усього часу на який присуджуються аліменти.

24 червня 2021 року судовий наказ видано стягувачу ОСОБА_3

29 червня 2021 року ОСОБА_3 звернулась до Покровського відділу державної виконавчої служби у міста Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) із заявою про примусове виконання судового наказу, просила розпочати утримання аліментів з 19 березня 2020 року.

Постановою від 01 липня 2021 року державним виконавцем Покровського відділу державної виконавчої служби у міста Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Івашиною Д.В. відкрито виконавче провадження ВП №65942514 з виконання вказаного судового наказу №2-н/212/503/20.

Супровідним листом №36101 від 01.07.2021 року державний виконавець направив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 копії постанови про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, постановою від 07 липня 2021 року державним виконавцем Покровського відділу державної виконавчої служби у міста Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Івашиною Д.В. звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 , що належать йому до виплати після відрахувань податків. Проводити утримання в розмірі 50%, з них 25% поточних аліментів та 25% до погашення боргу, який виник з 19 березня 2021 року (справа № 212/1851/20; 4-с/212/35/21).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачеві у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, на підставі досліджених доказів, наданих сторонами по справі, виходячи з того, що процесуальні документи складені сторонами в цій справі аналогічні за стилем та частково співпадають за текстом, у зв`язку з чим наявні підстави для неприйняття визнання відповідачем позову та відмови у задоволенні позову через штучність спору, зловживання матеріальними (цивільними) правами на користь відповідача, та недоведеністю позивачем потреби у матеріальній допомозі.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте законне і обґрунтоване судове рішення підлягає скасуванню у разі встановлення апеляційним переглядом порушення норм процесуального права, зокрема у разі, якщо встановлено, що судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні ( п.5 ч.3 ст.376 ЦПК України).

В матеріалах справи рішення суду не підписано головуючим суддею Чайкіним І.Б., окрім того в Акті, складеному працівниками суду 04 січня 2022 року зазначено, що в справі №212/9946/21 виявлено відсутність підпису судді Чайкіна І.Б. на рішенні суду від 20.12.2021 року, що знаходиться в матеріалах справи на сторінках з 25 по 30. Відповідно до даних КП «Д-3» дане рішення підписано електронно-цифровим підписом судді Чайкіна І.Б. та направлено до ЄДРС 20.12.2021 (а.с.34).

Відповідно до положень ч.4 ст.364 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, у зв`язку з не підписанням суддею паперового варіанту судового рішення, що є порушенням норм процесуального права і обов`язковою підставою для його скасування, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового, також рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Статтею 203 СК України визначено, що дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними (стаття 206 СК України).

У п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3, судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК).

Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:1) походження дитини від матері, батька 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Такий правовий висновок викладений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц.

Позивач ОСОБА_1 досягла встановленого законом пенсійного віку, отримує пенсію, тобто є непрацездатною особою.

При розгляді справи по суті колегія суддів враховує положення про те, що за змістом ст.202 України обов`язок дочки, сина щодо утримання батьків не пов`язується лише з непрацездатністю останніх, а одним із критеріїв визнання доведеності позову є також доведеність потреби батьків в матеріальній допомозі.

Відповідно до положень ст.205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Доведення потреби в матеріальній допомозі є процесуальним обов`язком саме позивача. Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи, а тому потреба в матеріальній допомозі має визначатися відповідно до встановленого законом прожиткового мінімуму. Щодо потреби у матеріальній допомозі, то вона має визначатися відповідно до прожиткового мінімуму, встановленого законом. Тому, з урахуванням закріпленого у ч.1 ст.10 СК України, положення про можливість застосування аналогії закону до сімейних відносин, не врегульованих цим Кодексом, при визначенні потреби у матеріальній допомозі треба виходити з критеріїв, закріплених в ч. 4 ст. 75 СК України.

Критерії визначення потреби у наданні матеріальної допомоги визначені у ч.4 ст.75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу .

Таким чином, батьки можуть бути визнані такими, що потребують матеріальної допомоги, у тому разі, якщо їх заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за прожитковий мінімум.

Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

Крім того, згідно з ч.2 ст.205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Враховуючи вищевикладене, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі наявності складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

У разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

За змістом ст.12, ч.ч.1, 5 ,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, посилаючись на наявність у неї потреби у матеріальній допомозі від сина ОСОБА_2 , при цьому не конкретизує який саме розмір пенсійного забезпечення позбавляє її можливості бути забезпеченою за рівнем життя не нижче від встановленого прожиткового мінімуму виходячи з приписів ст. 46 Конституції України.

Окрім того, ОСОБА_1 , вказуючи на погіршення стану здоров`я та виникнення у зв`язку з цим потреби в отриманні заявленої матеріальної допомоги у визначеному нею розмірі від сина, не надає доказів щодо розміру своїх витрат, не вказує про наявність та можливість отримання нею матеріальної допомоги від інших працездатних членів сім`ї та їх наявність в цілому.

При цьому, у разі понесення витрат на лікування у невролога, про яке зазначала позивач у позові, остання не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача одноразово або протягом певного строку коштів на покриття цих витрат відповідно до ст.ст.203, 206 СК України.

Отже, сам по собі факт непрацездатності не породжує безумовного обов`язку повнолітньої дитини утримувати своїх батьків, оскільки у даному випадку визначальним є саме потреба матері, батька в матеріальній допомозі, що на думку колегії суддів, позивачем не доведено належними та допустимими доказами.

При вирішенні спору по суті, суд першої інстанції, звернув увагу та те, що процесуальні документи у справі складені сторонами в цій справі є аналогічними за стилем друкування, шрифтом, його розміром та частково співпадають за текстом, зокрема: позовна заява ОСОБА_1 (а.с.1); заява відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності та визнання ним позову від 13.12.2021 (а.с.23); заява позивача про розгляд справи за її відсутності, також від 13 грудня 2021 року (а.с.24), що вказує на штучність спору.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Судом першої інстанції з Єдиного державного реєстру судових рішень, який перебуває у відкритому доступі, встановлено, що судовим наказом від 19 березня 2020 року Жовтневим районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 щомісячно аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) до повноліття дитини, починаючи стягнення з 12 березня 2020 року. Строк пред`явлення до виконання - протягом усього часу на який присуджуються аліменти.

16 лютого 2022 року на адресу суду апеляційної інстанції від колишньої дружини відповідача - ОСОБА_3 надійшла заява про залучення її в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у даній справі, проте ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітні 2022 року у задоволені заяви було відмовлено через те, що заява була подана після відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду, а на стадії апеляційного перегляду справи таке залучення можливе лише на стадії підготовки справи до апеляційного розгляду. При цьому у заяві ОСОБА_3 виклала свою позицію щодо заявленого ОСОБА_1 позову до сина, зазначивши, що спочатку ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на її утримання, однак судом було відмовлено у видачі судового наказу (справа №212/8989/21), в подальшому ОСОБА_1 вдруге звертається позовом до сина. Окрім того, в заяві ОСОБА_3 зазначила про те, що у матері та сина дуже добрі стосунки, позивач отримує пенсію, має чоловіка який її фактично утримує, тому вважає подачу позову штучно створеним спором, що у подальшому може вплинути на розмір аліментів які сплачує відповідач на утримання їх сина.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України). Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідками щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 318/89/18.

Колегія суддів, враховуючи наведені вище обставини справи, дійшла висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері слід відмовити з підстав недоведеності позивачем її позовних вимог, а також через штучність спору, зловживання матеріальними (цивільними) правами на користь відповідача.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог заявлених до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: