Справа № 447/1854/18 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/3540/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: О.Я. Мельничук, Н.О. Шеремети

при секретарі: К.О. Ждан

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області про усунення перешкод у користування приватизованою земельною ділянкою,-

в с т а н о в и в:

02 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Роздільська селищна рада Миколаївського району Львівської області, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у належному користуванні ОСОБА_1 її приватизованою присадибною земельною ділянкою, шляхом знесення металевої опори з фундаментом та 6 (шести) сонячних панелей, які ОСОБА_2 встановила на приватизованій присадибній земельній ділянці ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що в грудні 2016 року її сусідами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було встановлено на її присадибній земельній ділянці, що розташована на АДРЕСА_1 , опори та сонячні панелі без її згоди. 13 червня 2017 року комісією житлово-комунального господарства, будівництва, земельних питань Роздільської селищної ради було складено акт, в якому вказано, що сусідній землевласник на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 безпосередньо на межі присадибних ділянок зі сторони присадибної ділянки ОСОБА_1 без її згоди встановила металеві опори панелей сонячних батарей, що виступають над її приватизованою присадибною земельною ділянкою, що спричиняють затінення значної частини її земельної ділянки. Також позивач зазначала те, що рішенням Роздільської селищної ради від 29 листопада 2017 року №309 видано припис ОСОБА_2 знести металеву опору з фундаментом та 6 (шість) сонячних панелей, які вона встановила на приватизованій присадибній земельній ділянці на АДРЕСА_1 . Позивач стверджувала, що відповідач не виконала припис Роздільської селищної ради та не знесла з її присадибної ділянки металеву опору з фундаментом та 6 (шість) сонячних панелей, які затіняють значну частину її земельної ділянки та спричиняють значну шкоду її господарству, оскільки вона не може у повному обсязі виростити сільськогосподарські культури, посаджені нею на її земельній ділянці.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні приватизованою присадибною земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом знесення металевої опори з фундаментом та 6 (шести) сонячних панелей відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги документи та обставини, встановлені в цих документах, які підтверджують те, що металева опора стоїть на її ( ОСОБА_1 ) приватизованій земельній ділянці та шість сонячних панелей, розташовані над її земельною ділянкою, мотивуючи це тим, що її доводи спростовуються листом Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 03.07.2017 року. Згідно даного листа 06.07.2017 року встановлено, що на прибудинковій території ОСОБА_2 , яка розташована на АДРЕСА_2 встановлено навіс з металевих конструкцій без влаштування фундаменту. Зазначає, що вказаний лист ДАБІ має рекомендаційний характер, а також, що її земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 , інспектором ДАБІ не було досліджено по факту незаконного встановлення металевої опори з фундаментом. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги акт комісії з питань житлово-комунального господарства, будівництва, земельних питань Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області від 25.10.2017 року та рішення Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області від 29.11.2017 року №309, в яких вказано на те, що ОСОБА_2 зобов`язано знести металеву опору з фундаментом та 6 сонячних панелей, які вона встановила на приватизованій присадибній ділянці на АДРЕСА_1 без згоди власника.

Просила рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 проти скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Матеріалами справи встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні приватизованою присадибною земельною ділянкою, шляхом демонтажу 6 (шести) штук сонячних панелей, встановлених ОСОБА_2 , які розміщені з виносом за спільну межу між земельними ділянками в бік земельної ОСОБА_1 (земельна ділянка АДРЕСА_1 ).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1857 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят сім) грн. 40 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3768 (три тисячі сімсот шістдесят вісім) грн. витрат за проведення експертизи.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди шляхом демонтажу шести сонячних панелей скасовано та передано справу № 447/1854/18 в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи зазначену постанову суду апеляційної інстанції, касаційний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував, що під час апеляційного перегляду справи, апеляційний суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції; не звернув уваги на те, що частина третя статті 367 ЦПК України стосується доказів, які існували на момент ухвалення рішення суду першої інстанції; без належного правового обґрунтування приєднав до матеріалів справи й послався як на докази на документи, які отримані після ухвалення рішення суду першої інстанції, та зробив передчасний висновок про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведене вище, при новому апеляційному розгляді колегія суддів враховує висновки суду касаційної інстанції, які є обов`язковими для суду апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 417 ЦПК України, та переглядає рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди шляхом демонтажу шести сонячних панелей з урахуванням доказів, що були надані суду першої інстанції на підтвердження позовних вимог на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно №64572019 від 28 липня 2016 року є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0099 загальною площею 0,0842 га, що розташована у АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

17 травня 2017 року Рішенням Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області №244 рекомендовано ОСОБА_1 звернутись до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області з вимогою врегулювання спору щодо незаконного влаштування ОСОБА_2 металевої опори та 6 (шести) сонячних панелей.

13 червня 2017 року комісією житлово-комунального господарства, будівництва, земельних питань Роздільської селищної ради складено акт, в якому вказується, що при обстеженні присадибної земельної ділянки позивача, комісія встановила, що сусідній землевласник на АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , безпосередньо на межі ділянки ОСОБА_1 без її згоди встановила металеві опори панелей сонячних батерей, що виступають над її приватизованою присадибною земельною ділянкою, що спричиняють затінення значної частини земельної ділянки позивача.

25 жовтня 2017 року актом комісії в складі ОСОБА_6 - секретаря комісії з питань житлово-комунального господарства, будівництва, земельних питань, ОСОБА_7 - члена комісії, ОСОБА_8 - спеціаліста селищної ради в присутності ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 встановлено, що сусідній землевласник на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 на території присадибної земельної ділянки ОСОБА_1 встановила металеву опору з фундаментом для підтримки сонячних панелей, крім того сонячні панелі у кількості 6 штук виступають над її приватизованою присадибною земельною ділянкою, що спричиняють затінення значної частини земельної ділянки.

Також комісія вважала за необхідне дати припис ОСОБА_2 знести металеву опору з фундаментом та 6 сонячних панелей, які вона встановила на приватизованій земельній ділянці на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 без згоди власника.

29 листопада 2017 року Рішенням Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області №309 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 » затверджено акт комісії з питань житлово-комунального господарства, будівництва, земельних питань від 25 жовтня 2017 року та вирішено дати припис ОСОБА_2 про знесення металевої опори з фундаментом та 6 сонячних панелей, які вона встановила на приватизованій земельній ділянці на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 без згоди власника.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що Роздільською селищною радою винесено відповідачу припис про знесення металевої опори з фундаментом, оскільки позивачем та третьою особою у справі не надано доказів винесення припису ОСОБА_2 про знесення металевої опори з фундаментом та 6 сонячних панелей, які вона встановила на приватизованій земельній ділянці на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 без згоди власника, а також не надано доказів вручення такого припису відповідачу.

Сам факт ухвалення рішення селищною радою про надання припису не підтверджує факт винесення такого припису.

Крім того, надані позивачкою докази містять між собою суперечності. Зокрема, у Акті від 13 червня 2017 року комісією житлово-комунального господарства, будівництва, земельних питань Роздільської селищної ради встановлено, що ОСОБА_2 безпосередньо на межі ділянки ОСОБА_1 без її згоди встановила металеві опори панелей сонячних батерей, що вистувають над її приватизованою присадибною земельною ділянкою, що спричиняють затінення значної частини земельної ділянки позивача.

У Акті комісії від 25 жовтня 2017 року зазначено, що ОСОБА_2 на території присадибної земельної ділянки ОСОБА_1 встановила металеву опору з фундаментом для підтримки сонячних панелей, крім того сонячні панелі у кількості 6 штук виступають над її приватизованою присадибною земельною ділянкою, що спричиняють затінення значної частини земельної ділянки.

Також позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що встановлені металеві опори панелей сонячних батарей спричиняють затінення значної частини земельної ділянки позивача, зокрема не надано висновку експерта або спеціаліста щодо порушення інсоляції та її тривалості.

Доказів того, що встановлення відповідачем металевої опори панелей сонячних батарей спричиняють значну шкоду господарству позивачу, оскільки позивач не може в повному обсязі виростити сільськогосподарські культури насаджені нею на її земельній ділянці, матеріали справи також не містять.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 910/32643/15 зроблено висновок про те, що «частинами 2, 3 статті 79 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Отже, законодавцем визначено землю (земельну ділянку) як самостійний об`єкт права власності поряд з іншими об`єктами цивільних прав (гроші, цінні папери, об`єкти нерухомості, розміщені на землі, тощо) та поширено правовий режим власності на землю як на поверхневий (ґрунтовий) шар земельної ділянки, на якому можуть зводитися об`єкти нерухомості, так і на її простір, що знаходиться над та під поверхнею земельної ділянки на висоту і глибину, необхідні для будівництва будівель та споруд».

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Частинами першою та другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно з частиною другою статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Одним із способів захисту прав на земельну ділянку, визначених частиною третьою статті 152 ЗК України, є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, а також застосовування інших, передбачених законом, способів.

Колегія суддів зазначає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо чинення перешкод у користуванні земельною ділянкою позивача, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди шляхом демонтажу шести сонячних панелей залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текс постанови складено 28 лютого 2022 року.

Головуючий: Н. П. Крайник

Судді: О. Я. Мельничук

Н. О. Шеремета