Провадження № 22-ц/801/380/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 рокуСправа № 127/23941/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Ісакової І.Є.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Учбово - видавничий центр «Школяр»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2021 року, ухвалене в складі судді Федчишена С.А., в залі суду,

встановив:

У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Учбово - видавничий центр «Школяр» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про припинення дій, що порушують авторське право на твори, разове грошове стягнення (компенсацію) за кожне порушення авторського права на твір.

Позовна заява мотивована тим, що у квітні 2020 року позивачем було виявлено 5 (п`ять) підручників, які неправомірно розміщені у мережі Інтернет, а саме на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_9.

На вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 неправомірно використовуються 4 (чотири) видання позивача:

1. ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_10 : підруч. для 2 кл. загальноосвіт. навч. закладів. - К. : Школяр, 2012. - 144 с. (далі - Твір 1). Виключні майнові права на використання твору 1 належать позивачу відповідно договору про передачу виключного права на використання твору від 23 січня 2012 року №2. Авторські права на твір 1 зареєстровані в державній службі інтелектуальної власності.

2. ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_10 : підруч. для 4 кл. загальноосвіт. навч, закладів. - Київ : Школяр, 2015. - 176 с. (далі - Твір 2). Виключні майнові права на використання твору 2 належать позивачу відповідно договору про передачу виключного права на використання твору від 14 січня 2014 року №01. Авторські права на твір 2 зареєстровані в державній службі інтелектуальної власності.

3. ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_11: Методичний посібник - К: Школяр, 2013. - 112 с. (далі - Твір 3). Виключні майнові права на використання твору 3 належать позивачу відповідно договору про передачу права на використання твору від 23 липня 2012 року №8.

4. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_12.: Школяр, 2017. -256 с. (далі - Твір 4). Майнові права на твір 4 належать позивачу відповідно договору про передачу (відчуження) майнових прав від 05 травня 2017 року №3. Авторські права на твір 4 зареєстровані в державній службі інтелектуальної власності. Договір про передачу (відчуження) майнових прав від 05 травня 2017 р. №3 зареєстрований з державній службі інтелектуальної власності.

На вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_2 неправомірно використовується 1 (одне) видання позивача: 1. ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_13. - К.: Школяр, 2018. - 144 с. (далі - Твір 5). Майнові права на твір 5 належать позивачу відповідно договору про передачу (відчуження) майнових прав від 20 березня 2018 року №7. Авторські права на твір 5 зареєстровані в державній службі інтелектуальної власності. Договір про передачу (відчуження) майнових прав 20 березня 2018 року №7 зареєстрований в державній службі інтелектуальної власності.

Позивач стверджує, що відповідач неправомірно використав твори 1-5 в мережі Інтернет, а саме на вебсайтах ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 без дозволу позивача та без виплати відповідної винагороди, оскільки відповідач розмістивши твори на вебсайтах, порушив наступні майнові права на використання твору. Електронними доказами, що підтверджують факт неправомірного використання творів 1-5 є:

1) вебсайти ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

2) вебсторінки вебсайту ІНФОРМАЦІЯ_1 , з наданням доступу до творів в режимі онлайн, а саме: до твору 1 на вебсторінці ІНФОРМАЦІЯ_3 ; до твору 2 на вебсторінці ІНФОРМАЦІЯ_3 ; до твору 3 на вебсторінці ІНФОРМАЦІЯ_4 ; до твору 4 на вебсторінці ІНФОРМАЦІЯ_5

3) вебсторінка ІНФОРМАЦІЯ_6 ; з наданням доступу до твору АДРЕСА_3 в режимі оффлайн;

4) вебсторінки ІНФОРМАЦІЯ_7 з наданням доступу до твору 5 в режимі онлайн;

5) відеозаписи процесу дослідження вебсайтів ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ІНФОРМАЦІЯ_2 , які містять інформацію про неправомірне використання творів 1-5.

Вебсайти і вебсторінки з контрафактними творами 1-5 збережені в Інтернет-архіві. У зв`язку з тим, що відповідач здійснив умисне порушення авторського права на твори 1- 5, то позивач вважає, що розмір компенсації, яку необхідно стягнути в відповідача, рівний 499 484,79 (166 494,93 х 3) грн.

З урахуванням наведеного вище, позивач звернувшись в суд з даним позовом, просив заборонити ОСОБА_1 використовувати на вебсайтах ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 твори: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 : підруч. для 2 кл. загальноосвіт. навч. закладів. - К. : Школяр, 2012. ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_10 : підруч. для 4 кл. загальноосвіт. навч. закладів. - Київ : Школяр, 2015. ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_11: Методичний посібник - К.: Школяр , 2013. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_12.: Школяр, 2017. ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_13. - К.: Школяр, 2018, а також стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Учбово-видавничий центр «Школяр» компенсацію за порушення права на використання творів у розмірі 499 000 грн та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_1 використовувати на вебсайтах ІНФОРМАЦІЯ_14 і ІНФОРМАЦІЯ_2 твори:

- ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_10: підруч. для 2 кл. загальноосвіт. навч. закладів. - К.: Школяр, 2012.

- ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_10: підруч. для 4 кл. загальноосвіт. навч. закладів. -Київ: Школяр, 2015.

- ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_11: Методичний посібник - К.: Школяр , 2013.

- ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_12.: Школяр, 2017.

- ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_13. - К.: Школяр, 2018.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Учбово-видавничий центр «Школяр» компенсацію за порушення права на використання творів у розмірі 332 989,86 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними засобами доказування довів факт порушення відповідачем майнових прав суб`єкта авторського права шляхом вчинення дій, які визнаються порушенням авторського права, але належним чином не обґрунтував співвідношення розміру визначеної ним компенсації за порушення авторського права з розміром завданої неправомірним використанням об`єкта авторського права шкоди, що може бути визначена з урахуванням розміру збитків потерпілої особи, розміру доходу, отриманого відповідачем внаслідок правопорушення, тощо.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , діючи через свого представника, подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неналежність правової оцінки поданих доказів та не встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивач володіє правом перешкоджати неправомірному використанню творів лише щодо трьох із п`яти заявлених: «ІНФОРМАЦІЯ_15».

Суд першої інстанції помилково врахував вказані у позовній заяві та додатках до неї суми авторської винагороди, як базу для обчислення компенсації, а також не надав належного значення вказаній у листі Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» №22.1/10-1085 від 18.05.2021 інформації.

Також скаржником зазначено, що позивачем не спростовано того факту, що підручники за укладеними договорами друкувалися за бюджетний кошт, а відтак понесені на придбання прав витрати фактично відшкодовані з Державного бюджету України.

Договори між позивачем і авторами були укладені протягом тривалого проміжку часу (2012 - 2018 роки), при цьому шкільна програма змінювалась та викладений матеріал втрачав свою актуальність, а тому позивач свідомо ввів суд в оману, розрахувавши завищені суми компенсації до стягнення.

Крім того, судом не перевірено, чи укладав позивач із 2012 року до дати звернення до суду ліцензійні договори на передачу права на використання зазначених творів із третіми особами та не встановив фактичного розміру ліцензійної винагороди за такими договорами у разі їх наявності.

Також, на думку відповідача, суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права, взявши до уваги розміщені на флешці, поданій позивачем, відеозаписи та гіперпосилання, адже з них незрозуміло, яка саме особа здійснювала відеозапис та на якій правовій підставі саме цей запис подано суду в якості доказу.

Використання творів відповідачем здійснюється виключно для освітньої мети та не має під собою комерційного підгрунття.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та надала відповідні пояснення.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору №2 від 23.01.2012 про передачу виключного права на використанні твору ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_10 : підруч. для 2 кл. загальноосвіт. навч. закладів. - К. : Школяр, 2012. - 144 с. (далі - Твір 1), належить ТОВ «Учбово - видавничий центр «Школяр».

Згідно договору №01 від 14.01.2014 про передачу виключного права на використанні твору ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_10: підруч. для 4 кл. загальноосвіт. навч, закладів. - Київ : Школяр, 2015. - 176 с. (далі - Твір 2), належить ТОВ «Учбово - видавничий центр «Школяр».

Відповідно до договору №8 від 23.07.2012 про передачу виключного права на використанні твору ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_11: Методичний посібник - К: Школяр, 2013. - 112 с. (далі - Твір 3), належить ТОВ «Учбово - видавничий центр «Школяр».

Згідно договору №3 від 05.05.2017 про передачу (відчуження)майнових прав на твір ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_12.: Школяр, 2017. -256 с. (далі - Твір 4), належить ТОВ «Учбово - видавничий центр «Школяр».

Згідно договору №7 від 20.03.2018 про передачу (відчуження)майнових прав на твір ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_13. - К.: Школяр, 2018. - 144 с. (далі - Твір 5), належить ТОВ «Учбово - видавничий центр «Школяр».

У заявленому позові позивач стверджує, що у квітні 2020 року ним було виявлено 5 (п`ять) підручників, які неправомірно розміщені у мережі Інтернет, а саме на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 і вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Електронними доказами, що підтверджують факт неправомірного використання творів 1-5 є:

1) вебсайти ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

2) вебсторінки вебсайту ІНФОРМАЦІЯ_1 , з наданням доступу до творів в режимі онлайн, а саме: до твору 1 на вебсторінці ІНФОРМАЦІЯ_3 ; до твору 2 на вебсторінці ІНФОРМАЦІЯ_3 ; до твору 3 на вебсторінці ІНФОРМАЦІЯ_4 ; до твору 4 на вебсторінці ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

3)вебсторінкаhttps://ІНФОРМАЦІЯ_16; з наданням доступу до твору 4 в режимі оффлайн;

4) вебсторінки ІНФОРМАЦІЯ_7 з наданням доступу до твору 5 в режимі онлайн;

5) відеозаписи процесу дослідження вебсайтів ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ІНФОРМАЦІЯ_2 , які містять інформацію про неправомірне використання творів 1-5. Вебсайти і вебсторінки з контрафактними творами 1-5 збережені в Інтернет-архіві.

Згідно листа фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 від 28.09.2020 №20/20, який є постачальником послуг хостингу відповідачу власником вебсайтів ІНФОРМАЦІЯ_1 і вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 , оскільки він є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайтів.

Контактна інформація про власника вебсайту та ІНФОРМАЦІЯ_1, яка наводиться в листі ФОП ОСОБА_8 , повністю збігається з інформацією про адміністратора вебсайту, яка наводиться на вебсторінці «Зворотній зв`язок»( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) АДРЕСА_4 тел. НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_17 - адміністратор.

Контактна інформація про власника вебсайту ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка наводиться в листі ООП ОСОБА_8 , збігається з інформацією про адміністратора вебсайту, яка наводиться на вебсторінці « ОСОБА_10 - адміністратор.

Із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань видно, що відповідач саме як приватний підприємець займається такими видами діяльності: посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації (основний); веб - портали; оброблення даних, розміщення інформації на веб - вузлах і пов`язана з ними діяльність; рекламні агенства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу».

Як зазначено вище та встановлено судом, власником вебсайтів ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 , оскільки він є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайтів, що підтверджується листом фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 від 28.09.2020 №20/20, який є постачальником послуг хостингу відповідачу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжних прав» «постачальник послуг хостингу - особа, яка надає власникам веб-сайтів послуги і (або) ресурси для розміщення веб-сайтів або їх частин у мережі Інтернет та із забезпечення доступу до них через мережу Інтернет. Власник веб-сайту, який розміщує свій веб-сайт або його частину в мережі Інтернет на власних ресурсах і (або) самостійно забезпечує доступ до нього з використанням мережі Інтернет, одночасно є постачальником послуг хостингу».

Статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що відтворення - виготовлення одного або більше примірників твору, відеограми, фонограми в будь-якій матеріальній формі, а також їх запис для тимчасового чи постійного зберігання в електронній (у тому числі цифровій), оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп`ютер.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» розповсюдження об`єктів авторського права і (або) суміжних прав - будь-яка дія, за допомогою якої об`єкти авторського права і (або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці, в тому числі доведення об`єктів до відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до цих об`єктів з будь-якого місця і в будь-який час за власним вибором.

Згідно зі статтею 437 ЦК України авторське право виникає з моменту створення твору. Особа, яка має авторське право, для сповіщення про свої права може використовувати спеціальний знак, встановлений законом.

Статтею 440 ЦК України визначено, що майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору: право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 15 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора належить виключне право на використання твору, а також виключне право надавати дозвіл на використання твору іншими особами.

Згідно з частиною першою статті 32 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл з використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору.

Відповідно до статті 441 ЦК України використанням твору є відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі, а також продаж. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом.

Як зазначено вище, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець видами діяльності якого є: посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації (основний); веб - портали; оброблення даних, розміщення інформації на веб - вузлах і пов`язана з ними діяльність; рекламні агенства.

Тобто, як на момент розміщення творів у мережі Інтернет, так і на час звернення з даним позовом, ОСОБА_1 є суб`єктом підприємницької діяльності, який використовує та здійснює багаторазове відтворення через мережу Інтернет підручників, які є об`єктом його авторського права.

Отже, правовідносини з використання та здійснення багаторазового відтворення через мережу Інтернет підручників виникли між ФОП ОСОБА_1 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Учбово - видавничий центр «Школяр» з приводу здійснення ФОП підприємницької діяльності.

За таких обставин суд першої інстанції помилково розглянув цей спір у порядку цивільного судочинства, оскільки правовідносини у даній справі виникли щодо видань позивача, зокрема, підручників, які використовуються відповідачем при здійсненні підприємницької діяльності.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з положеннями пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

У пункті 15 частини першої статті 20 ГПК України зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про підприємництво» підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності в порядку, встановленому законодавством.

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (частини перша та друга статті 3 Господарського кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно зі статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

За частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.

У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.

За частиною першою статті 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах визначала співвідношення понять фізичної особи та ФОП та їх правового статусу, оскільки вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.

Тобто для встановлення факту використання відповідачем підручників з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності ним як ФОП у цій галузі, спрямованої на виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

З матеріалів справи та доказів, досліджених судом апеляційної інстанції, вбачається, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність, а саме: посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації (основний); веб - портали; оброблення даних, розміщення інформації на веб - вузлах і пов`язана з ними діяльність; рекламні агенства, тобто використовує її в комерційних цілях для здійснення господарської діяльності як ФОП.

З урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки існує спір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Учбово - видавничий центр «Школяр» та ФОП ОСОБА_1 саме як суб`єктом господарювання і цей спір пов`язаний зі здійсненням останнім підприємницької діяльності щодо використання та здійснення багаторазового відтворення через мережу Інтернет підручників позивача, які є об`єктом його авторського права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій порушив предметну юрисдикцію спору та помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржуване судове рішення - скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 377 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Учбово - видавничий центр «Школяр», що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, а також роз`яснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Учбово - видавничий центр «Школяр» про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»). Такого клопотання матеріали справи не містять.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Учбово - видавничий центр «Школяр» до ОСОБА_1 про припинення дій, що порушують авторське право на твори, разове грошове стягнення (компенсацію) за кожне порушення авторського права на твір - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук