г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/360/22
Номер провадження 2/213/794/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2022 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Попова В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/360/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач працював на підприємстві відповідача. 27.10.1995 року з ним стався нещасний випадок, в результаті якого його права рука потрапила під колесо автобуса, який перевозив працівників комбінату до місця роботи, і була травмована. З 27.10.1995 по 28.11.1995 позивач проходив лікування у травматологічному відділеннілікарні. Первинним оглядом МСЕК 20 грудня 1996 року йому було встановлено 20 % втрати професійної працездатності у зв`язку із каліцтвом, при наступному огляді - 15 грудня 2004 року ступень втрати професійної працездатності у розмірі 20 % було встановлено безстроково.

Отримана травма і тривалий процес лікування призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, який з моменту отримання тілесних ушкоджень не має можливості вести повноцінне життя, реалізовувати свої звички та бажання, оскільки він постійно відчуває біль та недостатність рухливості, тремтіння рук. Через систематичну необхідність отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначилося та позначається сьогодні на душевному та фізичному станах Позивача. Просить суд стягнути з АТ «ПГЗК» на його користь 84 000,00 грн. в якості відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач у відзиві на позов в задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на наступне:

-позивач, який отримав травму в результаті нещасного випадку, безпідставно посилається на професійне захворювання;

-нещасний випадок з позивачем відбувся 27.10.1995, Актом за ф.Н-1 від 31.10.1995 з розслідування нещасного випадку, встановлено, що він стався поза межами території Відповідача, в неробочий час, працівників, які допустили порушення законодавства та інших нормативних актів з охорони праці не встановлено, навпаки встановлено відсутність вини підприємства та потерпілого в нещасному випадку. Сам ОСОБА_1 в розписці від 27.10.1995, яку він надав в процесі розслідування нещасного випадку, зазначив винним в настанні нещасного випадку - «натовп», що підтвердили у своїх пояснення свідки (очевидці події);

- медичний висновок про професійну травму Позивача відсутній, а довідкою ВТЕК від 20.02.1996 не встановлено, що каліцтво є трудовим, а лише зазначено, що ступінь втрати професійної працездатності настала у зв`язку з каліцтвом;

-вважає, що Позивачем не надано належних доказів заподіяння йому моральної шкоди Відповідачем, не доведено причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням підприємства, а тому правові підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої травмою, відсутні;

-на період, коли з Позивачем стався нещасний випадок, не розповсюджується положення ст.237-1 КЗпП України, оскільки цією статтею Кодекс було доповнено Законом України № 1356-XIV від 24.12.1999 року;

-на час нещасного випадку ЦК УРСР від 18.07.1963 року взагалі не містив норм щодо відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я працівника;

-в період, коли стався нещасний випадок, обов`язки встановлення факту спричинення моральної шкоди Наказом МОЗ України від 22.11.95 №212 покладалися на МСЕК, але відповідного висновку Позивачем не надано, а надані ним епікризи не містять відомостей про перенесення моральних страждань;

-незважаючи на отриману травму, Позивач продовжував працювати на підприємстві, професію не змінював, тому твердження Позивача про значну втрату працездатності та неможливість вести повноцінний спосіб життя, не відповідають дійсності.

Процесуальні дії у справі.

31.01.2022 позовна заява надійшла до суду.

03.02.2022 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою від 24.02.2022 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін було відмовлено.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.

23.02.2022 від відповідача надійшов відзив на позов та клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, у задоволення якого було відмовлено ухвалою від 24.02.2022.

Інших заяв, клопотань від сторін не надходило.

Фактичні обставини, встановлені судом.

ОСОБА_1 з 24.07.1992 по 27.01.1999 працював слюсарем - ремонтником Агломераційного цеху ВАТ «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», правонаступником якого є Відповідач. Звільнився з підприємства 27.01.1999 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію /а.с.9-15/.

31 жовтня 1995 року комісією з розслідування нещасного випадку складено Акт № 21 про нещасний випадок за формою Н-1, згідно з яким 27 жовтня 1995 року 06 год. 5 хв. на зупинці комбінатського автобусу в м. Інгулець, при під`їзді автобуса під управління водієм автоцеху ОСОБА_2 до місця посадки працівників для їх перевезення з міста Інгулець до місця роботи, натовпом був збитий з ніг слюсар-ремонтник ОСОБА_1 , При падінні якого права рука потрапила під переднє праве колесо автобуса, що не зупинився, і була травмована.

Причинами нещасного випадку зазначено «Інші», вид події «Інші», працівники, які допустили порушення законодавства та інших нормативних актів з охорони праці, відсутні.

В пункті 13.2 вказаного Акту зазначено про відсутність вини підприємства і потерпілого. Водночас, джерелом нещасного випадку в п.11.4 Акту зазначено автобус МАН -200 1978 р. випуску, Німеччина /а.с.16-19/.

Як видно із Акту і наданого позивачем епікризу, з 27.10.1995 по 28.11.1995 позивач знаходився на лікуванні в травматологічному відділенні 17-ої міської лікарні, де йому було встановлено діагноз: здавлення м`язових тканин правого ліктьового суглобу, велике відшарування кістки. Рана пальців кисті, переніс оперативне втручання /а.с.23/. Як вказано у медичному документі, звертався за наслідками травми 27.10.1995 року, отриманої під час попадання руки під колесо автобуса ДНУ 96-84.

В подальшому, а саме в період з 19.01.1998 по 12.02.1998, Позивач находився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні 11-ої міської лікарні, з діагнозом: пост травма, деформірований артроз правого локтевого суглоба. В епікризі зазначено, що пацієнт відчуває посилення болю після травми плечового та локтевого суглобів, які отримав, попавши під колеса автобуса /а.с.24/.

20.02.1996 року ОСОБА_1 пройшов первинний огляд медико-соціальною експертною комісією, якою йому було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20 % з 20.02.1996 по 01.03.1998 /а.с.20/. У висновку МСЕК зазначено, що втрата професійної працездатності пов`язана з каліцтвом.

При повторному огляді 15.12.2004 Позивачу було встановлено ступень втрати працездатності 20 % безстроково /а.с.21/.

Зміст спірних правовідносин.

Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди.

Норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст.58 Конституції України).

Згідно зі ст.ст.440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

При цьому, відповідно до ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Крім того, згідно з положеннями ст.450 ЦК УРСР, організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до абз.5 п.2 Розділу 1 Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою КМУ від 10.08.1993 № 623, випадок проїзду на роботу чи з роботи на транспорті підприємства або на транспорті сторонньої організації, яка надала його згідно з договором (заявкою), за наявності розпорядження власника, обліковується як нещасний випадок, за фактом якого складається Акт за формою Н-1.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (ст.13).

Відповідно до ст.12 вказаного Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Нормою ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 вказаного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008р. від 08.10.2008 встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (п.9).

Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1).

Висновок суду.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено, що травма, яка була отримана позивачем 27.10.1995 року, пов`язана з його роботою на підприємстві, і незважаючи на те, що Довідка МСЕК від 15.12.2004 не містить позначки «каліцтво», однак іншими доказами, зокрема, Актом № 21 форми Н-1, епікризами, підтверджується, що травму руки Позивач отримав, коли з місця мешкання діставався до робочого місця - Південний ГЗК. Суд критично ставиться до заперечень відповідача в тій частині, що нещасний випадок відбувся з позивачем поза межами території підприємства, у іншому населеному пункті, оскільки в Акті зазначено, що місцем події була зупинка саме «комбинатского» (мовою оригіналу) автобуса в м. Інгулець (п.2.2), де згідно з наданими суду доказами, проживає Позивач, і звідки автобус комбінату під керуванням водія автоцеху перевозив працівників до місця роботи, в тому числі і тих, які були очевидцями події, які як видно із письмових пояснень, працювали разом з потерпілим (п.11). Вказані обставини Відповідачем не заперечуються. До того ж, у відповідному розділі Акту зазначено, що підприємством крім виплат за листком непрацездатності до Фонду соцстрахування було перераховані кошти для відшкодування потерпілому витрат у виді одноразової допомоги. Наданою копією листа Південного ГЗК від 24.12.2004 за № 52-16/738 підтверджується, що Відповідач звертався з цим листом до голови Дзержинської МСЕК і просив внести виправлення до виписки з повторного огляду ОСОБА_3 , зокрема про те, що цей огляд вже був повторним, і направив потерпілого на медогляд саме ВАТ «ПГЗК».

Суд відхиляє доводи представника Відповідача про те, що Позивач не довів наявність причинного зв`язку між шкодою здоров`ю, заподіяною йому нещасним випадком, та діями Відповідача, і внаслідок чого відсутні підстави для відшкодування Позивачу моральної шкоди, оскільки хоч в Акті про нещасний випадок за формою Н-1 і відсутній висновок про наявність вини Відповідача у його настанні, але, джерелом нещасного випадку зазначений Автобус МАН-200, належність якого підприємству, правонаступником якого є Відповідач, останній не перечує, а отже, оскільки травму позивач отримав в зв`язку з дією автотранспортного засобу Підприємства, який є джерелом підвищеної небезпеки, у нього (відповідача) виникає обов`язок з відшкодування завданої шкоди.

З огляду на наявність у позивача стійкої втрати працездатності, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманої травми у позивача змінився образ та якість життя, що безумовно завдає йому моральних страждань. І хоч позивач не надав доказів систематичного лікування після отримання травми, наданими ним доказами доведено, що стан його здоров`я потребує постійного процесу лікування, прийому ліків, перенесення фізичних страждань, що спричиняє йому моральні страждання.

При цьому суд керується положеннями ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155, згідно з якою від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обгрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку, а також загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Суд враховує також практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди.

Так, відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Рішенням від 27.07.2004 по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує, що незважаючи на нещасний випадок, позивач продовжував певний час працювати на підприємстві відповідача, характер та тривалість отриманого ним ушкодження здоров`я, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що вказує на погіршення стану його здоров`я та незворотність негативних наслідків перенесеної травми, і, виходячи з цих обставин, суд, вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди 60 000 гривень. В іншій частині позовних вимог слід відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 992,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь ОСОБА_1 60 000 (шістдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ»,місце знаходження: 50026, м. Кривий Ріг, .

Повне судове рішення складено 01 квітня 2022 року.

Головуючий суддя В.В. Попов