Справа № 202/2756/20
Провадження № 2/202/63/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання - Калантаєнка Д.В.

представник позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,-

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом за результатом розгляду якого просив відновити його порушене право, а саме: визнати за ним право власності на 1/2 частину станції технічного обслуговування, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (далі - станція технічного обслуговування/нерухоме майно) та витребувати її у ОСОБА_4 , у якого вона перебуває у власності; скасувати записи про право власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , визнати недійсним договір купівлі-продажу та договір іпотеки щодо вказаного майна. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що вказана вище станція технічного обслуговування належала позивачу та була розташована на земельній ділянці, яка в силу ст.ст.80, 83 ЗК України, належить територіальній громаді міста Дніпра. За рішенням суду право власності на станцію технічного обслуговування було визнано за ОСОБА_3 , відповідні відомості були внесені в Державний реєстр речових прав. В подальшому таке рішення суду було скасовано апеляційним судом. В той же час, до скасування вказаного рішення ОСОБА_3 було відчужено таке нерухоме майно на користь ОСОБА_4 . Далі, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання договору позики, предметом іпотеки було вказано ту ж станцію технічного обслуговування. Таким чином, позивач вважав, що укладені правочини щодо відчуження спірного майна мають бути визнані недійсними, а записи здійснені на їх підставі, про право власності та обтяження підлягають скасуванню, оскільки рішення, за яким право власності було визнано за ОСОБА_3 , було скасовано (а.с. 8-10, 91-93).

Представником ОСОБА_3 було подано відзив на позовну заяву, за змістом якого, останній просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Мотивами для відмови у позові представник відповідача вказав те, що позивач не є стороною оспорюваних правочинів, також, позивачем не надано доказів порушення його прав оспорюваними правочинами, доказів перебування у його власності/користуванні спірної станції технічного обслуговування (а.с.210-213).

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

31 жовтня 2001 року між ОСОБА_7 , як продавцем, та ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу будівлі станції технічного обслуговування. За вказаним договором покупці купили в рівних долях частину будівлі станції технічного обслуговування, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 1658 м2 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами (а.с.11).

На підставі вказаного вище договору купівлі - продажу, 4 грудня 2001 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення про реєстрацію такого договору (а.с. 12).

21 березня 2002 року між ОСОБА_8 , як продавцем, та ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу в рівних частинах 1/3 частини будівлі станції технічного обслуговування, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

18 грудня 2002 року рішенням сесії ХХІV скликання Дніпропетровської міської ради було прийнято рішення про передачу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для фактичного розміщення станції технічного обслуговування, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі м.Дніпропетровська за кодом :04:098:0001 (а.с.19-20).

19 лютого 2003 року між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, за яким позивач прийняв в оренду у користування земельну ділянку, загальною площею 0,0951 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для фактичного розміщення станції технічного обслуговування, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі м.Дніпропетровська за кодом :04:098:0001, до 18 грудня 2017 року (а.с.15-18).

24 грудня 2019 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення яким визнано за ОСОБА_3 право власності на станцію технічного обслуговування, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , та складається з: адміністративної будівля літ. А-2, загальною площею 158,4 кв.м,, будівлі кузовних робіт літ. Б-2, загальною площею 222,5 кв.м., будівлі шиномонтажу літ. В-1, загальною площею 53,2 кв.м., вбиральні літ. Г, душ літ. Д, споруди № 1-3,І (а.с.16-17).

08 жовтня 2020 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року було скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , третя особа - Дніпровська міська рада, про визнання факту користування нерухомим майном за договором оренди - відмовлено (а.с.18-21).

В той же час, 06 березня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу № 250 щодо відчуження станції технічного обслуговування, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною (а.с.95).

20 березня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 3796, предметом забезпечення якого є станція технічного обслуговування, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 б договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною (а.с.23-24).

У відповідності до копії інформаційної довідки №231799260, від 10 листопада 2020 року, з Державного реєстру речових прав судом встановлено наявність записів вчинених на підставі оспорюваних правочинів, щодо станції технічного обслуговування, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , а саме: запис про право власності за ОСОБА_3 № 35521244 від 13 лютого 2020 року, внесений Державним реєстратором П`ятихатської районної державної адміністрації у Дніпропетровській області Рогач Тетяною Валентинівною; запис про право власності за ОСОБА_4 №35838023 від 06 березня 2020 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною; запис про державну реєстрацію іпотеки № 36030849 від 20 березня 2020 року, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною; запис про державну реєстрацію обтяження № 36030604 від 20 березня 2020 року, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною (а.с.95-96).

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Отже, задоволення позовних вимог призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити.

Крім вищевикладеного суд звертає увагу, що позивачем не було доведено порушення його прав саме як власника станції технічного обслуговування, що знаходиться в АДРЕСА_1 , оскільки оспорювані правочини стосуються станції технічного обслуговування, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Жодних доказів або посилань на такі, які підтверджують впорядкування/присвоєння іншої адреси станції технічного обслуговування позивач не надав.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи встановлені судом у справі обставини, а також норми законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено повністю.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2022 року.

Суддя Г.О. Кухтін