Справа № 487/5603/20
Провадження № 2/487/152/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2022 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Притуляк І.О., за участю - секретаря судового засідання Янковець Г.А. представника позивача - адвоката Гагашкіної Л.І., відповідача - ОСОБА_1 , представника відповідача - адвоката Онищенко Л.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщені суду у м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

29.09.2020 року ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , яким просила встановити факт їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 1999 року по серпень 2001 року.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на Ѕ частку вказаної квартири.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки «Chevrolet Lacetti NF 35», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки вказаного транспортного засобу у розмірі 84562 грн..

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що з червня 1999 року по серпень 2001 року, вони з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільний побут та були пов`язанні взаємними правами та обов`язками. 11.08.2001 року між ними було укладено шлюб, який в подальшому розірвано за рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 26.11.2013 року.

За період спільного проживання, 10.04.2001 року, за спільні кошти, було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем.

Крім того, в період шлюбу, 02.07.2010 року за спільні кошти ними було придбано транспортний засіб марки «Chevrolet Lacetti NF 35», який в подальшому відповідачем, без її згоди, було реалізовано за 6000 долл. США., про що вона дізналась лише 02.07.2020 року.

Зазначила, що після розірвання шлюбу, вони з відповідачем досягли усної домовленості стосовно користування спільним майном, яку відповідач порушив, продавши спірний транспортний засіб, що і послугувало підставою для її звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 05.10.2020 року справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 12.10.2020 року за заявою ОСОБА_2 застосовано заходи забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

19.02.2021 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Онищенко Л.В. надала до суду відзив, яким у задоволенні позову просила відмовити.

Наголосила на тому, що в період з червня 1999 року по серпень 2001 року ОСОБА_1 дійсно підтримував стосунки з відповідачем, проте однією сім`єю вони не проживали, спільного побуту не вели.

Зазначила, що спірна квартира була придбана виключно за кошти відповідача, який на той час працював та мав стабільний дохід. При цьому частину витрачених на придбання квартири коштів він отримав від продажу належного йому на праві особистої приватної власності будинку АДРЕСА_2 .

У задоволенні вимоги, щодо стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу «Chevrolet Lacetti NF 35», прсила відмовити за недоведенністю, посилаючись на те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження реальної вартості вказаного транспортного засобу.

Одночасно просила застосувати до вимог ОСОБА_2 строк позовної давності, обчислюючи його з моменту розірвання шлюбу, а саме - 26.11.2013 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, з урахуванням фактичних обставин та наданих ними доказів.

У судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували, та у їх задоволенні просили відмовити, з урахуванням доводів викладених у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією висловленою у Постанові Верховного суду від 17 червня 2021 року по справі № 489/5982/17.

Таким чином заявлена позивачкою вимога про встановлення факту їх проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 1999 року по серпень 2001 року є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

При вирішені заявленої ОСОБА_7 вимоги про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 , та визнання за нею права власності на Ѕ частку вказаної квартири, суд виходить з наступного.

Відповідно до договору купівлі продажу від 10.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шиліною Г.М. за реєстровим номером 1232, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

При вирішенні спірних правовідносин, застосуванню підлягають правові норми чинні, на час укладення вказаного договору купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність».

Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Таким чиномс, відповідно до вищезазначених правових норм, спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У правових висновках, викладених в Постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, Верховний Суд України зазначив, щосудам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищезазначеного, на підтвердження заявленої вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною власністю з ОСОБА_1 та визнання права власності на її 1/2 частину, позивач мала надати докази факту внесення нею певних коштів на придбання нерухомого майна.

Вказаний висновок міститься у Постанові Верховного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17.

Суд, дослідивши надані сторонами докази й давши їм належну оцінку в силу вимог статті 89 ЦПК України, врахувуючи встановлені обставини справи, прийшов до висновку, що позивачкою не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту, набуття спірної квартири за результатми їх спільної праці з ОСОБА_1 , чи внесення особисто нею певних коштів на її придбання.

Покази допитаних у судовому засіданні свідків, які зазначали про факт отримання ОСОБА_2 у 1999-2001 роки доходу від зайняття вишивкою бісером, виготовлдення та продажу кондитерських виробів, самі по собі, не є доказом участі (з визначенням грошового розміру), ОСОБА_2 у придбані спірної квартири.

Посилання позивача на проведення нею ремонту та сплату житлово-комунальних послуг з утримання квартири, з наданням відповідних документів на підтвердження придбання будівельних матеріалів та технічного оснащення, не мають правового значення для вирішення заяваленого позову, виходячи з його предмету та підстав.

Таким чином, у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 , та визнання за нею права власності на Ѕ частку вказаної квартири слід відмовити.

При вирішені заявлених позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу марки «Chevrolet Lacetti NF 35», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнення грошової компенсації вартості його Ѕ частки, яка складає 84562 грн. суд зазначає наступне

Так, у період з 11.08.2001 року по 26.11.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

За період шлюбу, сторонами 11.03.2010 року було придбано транспортний засіб «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску номер кузова НОМЕР_2 , правор власності на який було зареєстровано за ОСОБА_1 ..

02.07.2020 року даний транспортний засіб ОСОБА_1 було реалізовано.

Вказаний факт підтверджується Довідкою від 11.12.2020 року №31/14-21050 виданою Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Миколаївській області, відповідно до якої транспортний засіб «Chevrolet Lacetti» номер кузову НОМЕР_2 , у період з 11.03.2010 року по 02.07.2010 року був зареєстрований за ОСОБА_1 ..

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає не доведеним твердження відповідача, що спірний транспортний засіб до теперішнього часу перебуває у його власності.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічні положення викладено в ст. 369 ЦК України та ст. 65 СК України.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та жінки є рівними, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи домовленістю між ними.

За приписами ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Як зазначив Верховний суд України у п. 30 Постанови Пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) права кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) є рівними. Обов`язковість взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності визначена положеннями ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно до роз`яснень, викладених у абзаці 1 п. 24 та п.22 Постанови - до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як було становлено судом, транспортний засіб «Chevrolet Lacetti» номер кузову НОМЕР_2 був придбаний в період перебування сторін у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, та згода позивачки на його відчуження ОСОБА_1 була обов`язковою.

Згоди на відчуження транспортного засобу позивачка не давала, а тому вправі вимагати від відповідача сплати грошової компенсації своєї частки у праві власності на вказане рухоме майно.

Разом з тим, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши надані сторонами докази, та надавши їм оцінку виходячи з викладених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування, своїх позовних вимог щодо визначення розміру грошової компенсації її частки у транспортному засобі.

В обґрунтування суми компенсації, позивачкою суду надано витяг сайту «АвтоРіа», за яким вартість аналогічного, як на її думку, транспортного засобу становить 169712 грн. (5999 доларів США).

При цьому, суд не може прийняти до уваги зазначені відомості, оскільки даний віитяг, містить вартість транспортного засобу - 2010 року випуску, з урахуванням того, що у власності сторін перебував транспортний засіб 2005 рокеу випуску, таке порівняння є не коректним, та не може бути прийнято судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження дійсної вартості спірного транспортного засобу на час розгляду справи.

За такого суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

При вирішенні заяви представника позивача, щодо застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_7 суд виходить з наступного.

Відповідно до стт.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 2, 3 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.11.2013 року розірвано шлюб між сторонами

Разом з тим, суд приходить до висновку, що враховуючи презумпцію спільної власності майна подружжя набутого за час шлюбу, про порушення своїх прав ОСОБА_2 дізналася у 2020 році, після відчуження ОСОБА_1 ранспортного засобу «Chevrolet Lacetti» номер кузову НОМЕР_2

Таким чином, ОСОБА_2 не було пропущено встановлений законом строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

За приписами ч.1, п.2 ч.2 ст.140 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.

З урахуванням положення ч.9 ст.158 ЦПК України, слід скасувати заходи забезпечення позову застосовані за Ухвалою судді від 12.10.2020 року.

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76,158,279,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову - а саме арешт квартири АДРЕСА_1 та заюорону державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам Державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно вказаної квартири, застосовані за ухвалою суду від 12.10.2020.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3

Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4

Повний текст рішення складено 24.02.2022.

Суддя: І.О. Притуляк