Справа № 161/869/21 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/310/22 Категорія: 64 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Здрилюк О. І., Осіпука В.В.

секретар Губарик К. А.,

з участю: представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Свій позов обґрунтував тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 .

З січня 2004 року по березень 2015 року він проживав однією сім`єю з ОСОБА_5 . 14 травня 2014 року ОСОБА_5 вселилась у належну йому квартиру як член сім`ї та зареєструвала своє проживання за вказаною адресою. Починаючи з березня 2015 року сторони припинили проживати однією сім`єю, спільного господарства не ведуть , взаємних прав та обов`язків не мають.

Починаючи з березня 2018 року відповідач не може користуватись належною йому квартирою, оскільки відповідач чинить йому в цьому перешкоди, не виконала вимог власника про виселення та зняття з реєстрації.

Проживання та реєстрація відповідачки у належній позивачу квартирі створює перешкоди для реалізації прав власника.

На виконання рішення суду про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_5 коштів порядку поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_6 понад 1200000 гривень, за які вона може придбати собі житло.

Також відповідач не оплачує житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим заборгованість становить 32434,86 грн.

З огляду на те, що донька сторін ОСОБА_7 також проживає у квартирі разом з матір`ю, частка відповідачки в оплаті житлово-комунальних послуг становить 75 % від суми заборгованості - 24326,14 грн., які позивач просив стягнути на свою користь.

Просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 на підставі статті 406 ЦК України, у зв`язку із припиненням сервітутного права користування квартирою.

У травні 2021 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог та просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати. Зазначає, що суд не навів мотивів щодо незастосування статті 406 ЦК України щодо припинення сервітуту, статті першої Першого протоколу Конвенції на яку посилався позивач при зверненні до суду, не врахував правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Відповідач не скористалась правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково у зв`язку з таким.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 вселилась у квартиру, належну позивачу, як член сім`ї та у визначеному законом порядку набула право користування житловим приміщенням, а позивач не довів у встановленому законом порядку , що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні житлом.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду, оскільки при постановленні судового рішення суд першої інстанції залишив поза увагою фактичні і правові підстави пред`явленого позивачем ОСОБА_4 позову, не надав належної правової оцінки обставинам , які мають значення для вирішення справи.

Зокрема, фактичною підставою позову ОСОБА_4 зазначив в позовній заяві обставини належності йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 , припинення між ним та відповідачем подружніх відносин, які раніше стали підставою для вселення відповідача у квартиру, неможливість реалізувати права власника квартири у зв`язку із проживанням у ній відповідача ОСОБА_5 , у тому числі і у зв`язку з вкрай неприязними відносинами та чиненням перешкод відповідачем. Правовою підставою позову ОСОБА_4 зазначив положення статей 391, 406 ЦК України, а також послався на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.08.2003 року, ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_5 зареєстрована і проживає в квартирі АДРЕСА_1 з січня 2004 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20.03.2019 у справі № 161/19023/17 встановлено факт проживання ОСОБА_5 однією сім`єю з ОСОБА_4 у період з січня 2004 року по березень 2015 року.

Апеляційним судом встановлено, що зазначеним рішенням суду проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , стягнуто на користь ОСОБА_5 6889.04 грн. компенсації вартості автомобіля, стягнуто 23000 грн. компенсації Ѕ частки внеску ОСОБА_4 до Статутного капіталу ТзОВ «Трансгазіндастрі-Захід», 25000 як компенсацію Ѕ частки внеску ОСОБА_4 до статутного капіталу ТзОВ «ТЕХНОБУД-ВОЛИНЬ».

Постановою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року рішення в частині відмови у стягненні частки внеску до статутного капіталу ТзОВ «Кріогаз» скасовано, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1 225 000 грн. компенсації Ѕ частки внеску ОСОБА_4 до до статутного капіталу ТзОВ «Кріогаз».

Постановою Верховного Суду від 11.03.2020 рішення Луцького міськрайонного суду в незміненій частині та постанову апеляційного суду в зазначеній справі залишено без змін

Рішення судів про стягнення на користь ОСОБА_5 грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя на суму понад 1 270 000 грн. ОСОБА_4 виконано у квітні 2020 року.

Цієї обставини відповідач та її представник не заперечують. Також не заперечують того, що під час розгляду справи про поділ майна подружжя ОСОБА_5 було запропоновано в рахунок компенсації належної їй частки в спільному майні подружжя передачу у власність належної ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , в якій відповідач проживає, однак, остання відмовилась від такої пропозиції.

Таким чином, спір з приводу користування житловим приміщенням виник між чоловіком і жінкою, які в минулому, з січня 2004 року по березень 2015 року, проживали однією сім`єю і ця обставина встановлена судовим рішенням.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла,необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Верховний Суд у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 зазначив, що у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 є одноосібним власником квартири. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту щодо проживання в квартирі для ОСОБА_5 відпала, оскільки остання вселилась в квартиру як член сім`ї позивача, однак з 2015 року сімейні відносини між сторонами припинені. Вимога позивача при усунення перешкод шляхом виселення передбачена приписами статей 319, 383, 391, 406 ЦК України, тобто, здійснюється на підставі закону, отже, переслідує легітимну мету.

Приватному інтересу позивача ОСОБА_4 , як власника, протистоїть приватний інтерес користувача належним йому житлом ОСОБА_5 , тобто спір існує між двома юридично рівними суб`єктами - фізичними особами.

Вимога позивача ОСОБА_8 про виселення відповідачки ОСОБА_5 відповідає принципу пропорційності, забезпечує дотримання «справедливого балансу», оскільки сімейні стосунки між сторонами припинено, тривалий час існують вкрай неприязні відносини, відповідач не допускає позивача у належну йому квартиру, позивачем ОСОБА_4 сплачено на користь відповідача ОСОБА_5 грошову компенсацію за частку у спільному майні понад 1 270 000 грн., тому відповідач є фінансово забезпеченою та має можливість реалізувати гарантоване Конституцією України право на житло, забезпечивши себе житловим приміщенням за особисті кошти, а не за рахунок використання житлового приміщення, належного колишньому члену сім`ї після припинення обставин, які стали підставою для набуття права користування цим житлом. Сплата позивачем грошової компенсації, достатньої для придбання житла, вказує на те, що виселення відповідачки не створить для неї надмірний тягар, а вимога позивача ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_5 за обставин, що склалися, є необхідною для захисту прав власника квартири, які не можуть бути захищені іншим способом.

При вирішенні питання про виселення, суд першої інстанції безпідставно не застосував положень статті 406 ЦК України, на яку в позовній заяві посилався позивач, і яка передбачає підстави припинення сервітуту, не застосував правових висновків Верховного Суду у вказаних вище справах та помилково вважав право ОСОБА_5 , яка вселилася у спірну квартиру у зв`язку із сімейними відносинами, абсолютним правом на проживання і після припинення сімейних відносин.

Надані представником відповідача квитанції про оплату боргу за надані житлово-комунальні послуги на мають правового значення з огляду на те, що позивач зменшив позовні вимоги та не просить стягнути заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також ця обставина не впливає на вирішення питання про виселення відповідачки.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача ОСОБА_4 про усунення перешкод в користування житлом шляхом виселення ОСОБА_9 підлягає до задоволення.

Правові висновки Верховного Суду, на які послався суд першої інстанції у своєму рішенні, не можуть бути застосовані у зв"язку з тим, що відрізняються як за предметом доказування, так і за обставинами справи.

Зокрема, у справі № 688/63/15-ц ( постанова від 16.11.2016) спір виник між новим власником - який успадкував будинок і колишнім членом сім`ї спадкодавця, при чому відповідач тривалий час не проживає у спірному будинку.

У справі № 653/1096/16-ц (постанова від 04.07.2018) спір виник між Генічівською міською радою та фізичною особою з приводу користування службовим житлом.

Вирішуючи спір про зняття з реєстрації, суд першої інстанції вибірково застосував приписи статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закону), яка була чинною на час звернення до суду, та не звернув уваги на те, що частина 3 цієї статті, в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, мала інший зміст, ніж зазначено судом. Зокрема, передбачалося, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_4 про зняття з реєстрації ОСОБА_5 суд вважає безпідставно заявленими у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки як чинною на час звернення з позовом статтею 7 Закону, так і приписами Закону України «Про надання публічних (електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», рішення суду про виселення особи є підставою для зняття з реєстрації.

Згідно з пунктом 6 статті 24 Закону України «Про надання публічних (електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»,орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 376 ЦПК України,підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, незастосуванням закону, який підлягав застосуванню та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог про усунення ОСОБА_4 перешкод в користуванні квартирою та виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , а в частині відмови у позові про зняття з реєстрації відмовити з підстав, викладених у постанові апеляційного суду.

Керуючись статтями 367, 374, 376 382, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2021 року у даній справі скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою та виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді