ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/246/22 Справа № 196/1034/20 Категорія 50 Суддя у 1-й інстанції - Руснак А. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на час навчання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він навчається на першому курсі ВСП «Дніпровський фаховий коледж інженерії та педагогіки Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет», на контрактній основі за денною формою навчання.

Оскільки навчання вимагає значних витрат, а він в свою чергу потребує матеріальної допомоги, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 , який є його батьком аліменти на своє утримання, як повнолітнього сина, який продовжує навчання у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів), щомісячно, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до дня закінчення його навчання в ВСП «Дніпровський фаховий коледж інженерії та педагогіки Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет», який матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на його утримання, як повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 17 вересня 2020 року і до дня закінчення його навчання в ВСП «Дніпровський фаховий коледж інженерії та педагогіки Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет», тобто по 30 червня 2023 року, але не більше як до досягнення ним 23 років та за умови, що він буде продовжувати навчання.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з навчанням в ВСП «Дніпровський фаховий коледж інженерії та педагогіки Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» ОСОБА_2 потребує матеріальної допомоги, яку відповідач будучи працездатним має можливість надавати. Визначаючи розмір аліментів, суд врахував матеріальне становище відповідача та інші обставини, що мають значення у справі.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що влітку 2020 року позивач вже закінчив навчання у Дніпровському фаховому коледжі інженерії та педагогіки за іншою ніж зараз він навчається спеціальністю, що припиняє право на його утримання, у зв`язку із закінченням навчання.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_1 є батьком позивача ОСОБА_2 .

З 01 жовтня 2020 року ОСОБА_2 є студентом першого курсу денної форми навчання ВСП «Дніпровський фаховий коледж інженерії та педагогіки Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» за спеціальністю 015 Охорона праці, та навчається на контрактній основі зі строком навчання з 01 жовтня 2020 по 30 червня 2023 рік (а.с.7).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що відповідач будучи працездатною особою, зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітнього сина, який на день звернення до суду не досяг 23 років, продовжує навчання, та не працює, оскільки навчання на денній формі навчання позбавляє останнього можливості працевлаштуватися та отримати певний дохід, у зв`язку із чим він є таким, що потребує матеріальної допомоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Враховуючи, що ОСОБА_2 , який є сином відповідача, на день звернення до суду не досяг 23 років, продовжував навчання, та не працював, оскільки навчання на денній формі навчання позбавляє останнього можливості працевлаштуватися та отримувати певний дохід, у зв`язку з чим він є таким, що потребує матеріальної допомоги. Відповідач в свою чергу є працездатною особою, отримує дохід, зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітню дитину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання до досягнення 23 років у визначеному судом розмірі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач вже закінчив навчання у Дніпровському фаховому коледжі інженерії та педагогіки за іншою ніж зараз він навчається спеціальністю, що припиняє право на його утримання, у зв`язку із закінченням навчання, не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина не має правового значення для вирішення даної справи, так як законодавством не передбачено обмеження навчання за кількістю спеціальностей.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують, про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову не свідчать, а лише фактично зводяться до особистого тлумачення відповідачем законодавства через призму власних інтересів та незгоди з правовою оцінкою щодо фактичних обставин справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, право на оцінку яких має лише суд відповідно до вимог ст.89 ЦПК України.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова