ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 547/200/21 Номер провадження 22-ц/814/168/22Головуючий у 1-й інстанції Самойленко Л. М. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

за участю секретаря судового засідання Ряднини І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Семенівської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохав визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення олійниці А-1, площею 131,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що з вересня 2010 року по теперішній час володіє і користується нежитловим приміщенням - олійницею, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Вказане право він набув на підставі усних договорів купівлі-продажу з попередніми власниками (користувачами), що є відповідачами у справі, які отримали право на вказану нежитлову будівлю на підставі рішення засідання комісії з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки Криворудської сільської ради Полтавської області від 30.07.2010 та акту передачі-приймання від 14.09.2010. Однак, право власності на вказану олійницю ані попередніми власниками (відповідачами), ані ним не було оформлено відповідно до вимог чинного на той час законодавства. За таких обставин, позивач вважає, що нежитлова будівля олійниці є такою, що не має власника, тобто є безхазяйною.

Вказував, що з вересня-жовтня 2010 року добросовісно, відкрито і безперервно володіє вказаною олійницею, доглядає, здійснює поточні ремонти та використовує її за призначенням. У квітні 2013 року за його замовленням було виготовлено технічний паспорт на приміщення олійниці, він сплачує за послуги постачання електричної енергії на олійницю, як споживач на підставі укладеного з ТОВ «Полтаваенергозбут» договору, та, як власник олійниці, сплачує податки. Ніяких інших титульних власників на вказаний об`єкт нерухомості немає.

За відсутності правовстановлюючих документів позивач не може здійснити державну реєстрацію права власності на спірну олійницю, що і стало підставою звернення до суду із вказаним позовом про визнання права власності за набувальною давністю.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що сам факт користування позивачем нерухомим майном не є підставою для виникнення в нього права власності за набувальною давністю на це майно. Позивачем не було надано доказів користування майном протягом 10 років.

З вказаним судовим рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі прохає рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заявник ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не заперечували проти позову, тобто предмет спору відсутній, та позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт користування спірним майном протягом періоду за обставинами справи. На його думку, за таких обставин суд мав закрити провадження у справі, а не відмовляти у задоволенні позову, розглянувши його по суті.

ОСОБА_1 також вважає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки технічному паспорту на олійницю, виготовленому у 2013 році на його замовлення, а також квитанціям про сплату ним комунальних послуг на підставі договору з ТОВ «Полтаваенергозбут» від 01.01.2019.

Місцевий суд, на думку заявника, взагалі не надав оцінки тому, що відповідачі визнали не тільки позовні вимоги, а й обставини, наведені у позові, що, згідно вимог ЦПК України є підставою звільнення від доказування. Тобто, всі підстави, наведені ним у позові, є належним чином доведені.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив до суду.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу правомірності володіння нежитловим приміщенням олійниці що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , зазначив, що придбав його за усним договором купівлі-продажу у відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які це майно набули відповідно до акту прийому-передачі від 14.09.2010 від комісії з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки.

Як доказ відкритості володіння майном надав технічний паспорт на виробничий будинок нежитлову будівлю (олійницю) за адресою: АДРЕСА_1 , який виготовлений 22.04.2013, замовником вказано ОСОБА_1 (а.с. 6-8), договір № 22500072 від 01.01.2019 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який позивач ОСОБА_1 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю "Полтаваенергозбут" (а.с. 12, 13), квитанції про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019, 2020 роки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту користування ним спірним нерухомим майном протягом десяти років.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Так, у постанові Верховного суду від 28.10.2020 року у справі 640/13780/18 зазначено, що «Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном».

Тобто, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.

Крім того, у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності.

При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

ОСОБА_1 , як на підставу правомірності заволодіння нежитловим приміщенням олійнею, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , зазначив, що придбав його за усним договором купівлі-продажу у відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які це майно набули відповідно до акту прийому-передачі від 14 вересня 2010 року на підставі рішення засідання комісії з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки Криворудської сільської ради від 30.07.2010 року.

З акта передачі-приймання від 14 вересня 2010 року вбачається, що будівлю олійниці та обладнання (12.1994 року введення) вартістю 12000,00 грн. передано з умовою збереження цілісності будівлі на протязі не менше 10 років (а.с. 172).

Таким чином, зазначені позивачем у позові відповідачі є тимчасовими користувачами спірного майна і факт визнання ними позову не є підставою для його задоволення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником.

Позивач у позовній заяві зазначив, що спірне нерухоме майно було виділено конкретним особам, які в вересні-жовтні 2010 року передали приміщення в користування позивача, належним чином не оформили та не здійснили державну реєстрацію прав на ці частки, таким чином відмовилися від свого права на нього.

В свою чергу, акт передачі-приймання від 14 вересня 2010 року не свідчить, що спірне майно передано у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , оскільки вказаним актом передане останнім на зберігання.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем спірного нежитлового приміщення протягом 100 років.

Надані, ОСОБА_1 , як доказ відкритості володіння майном, технічний паспорт на виробничий будинок, який виготовлено 22.04.2013, на його замовлення, договір № 22500072 від 01.01.2019 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, та квитанції про сплату податку на нерухоме майно за 2019, 2020 роки не підтверджують факт користування позивачем спірним нерухомим майном протягом 10 років.

Аргументи апеляційної скарги про те, що під час ухвалення оскаржуваного судового рішення суд безпідставно не взяв до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, наведених зокрема в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19, від 11 березня 2021 року у справі № 552/1033/20, не заслуговують на увагу, так як висновки суду першої інстанції в цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, зазначеним у вищевказаних постановах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, - підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 375, 141, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.02.2022.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль