Справа № 203/801/22
Провадження № 2/0203/789/2022
УХВАЛА

21 лютого 2022 року у місті Дніпрі суддя Кіровського районного суду міста Дніпропетровська Ханієва Ф.М., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання недійсним кредитного договору,

Встановив:

16 лютого 2022 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернулася ОСОБА_2 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», в якому просить суд:

- визнати недійсним кредитний договір № 101385151 від 07.09.2021 року, який був укладений від її імені з ТОВ «Мілоан» на суму 17000,00грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що їй стало відомо, що від її імені було укладено договір № 101385151 від 07.09.2021 року з ТОВ «Мілоан». В жовтні місяці вона звернулась до відповідача та до Національного банку України з листом, в якому повідомила про те, що 07 вересня 2021 року близько 18.30 за адресою: м. Дніпро, вул. Курчатова, 7, невстановлена особа, шляхом викрадення її мобільного телефону у транспорті загального користування, заволоділа доступом до її фінансового номеру телефону - НОМЕР_1 , та як наслідок додатку Приват 24, електронної пошти. Внаслідок викрадення її мобільного телефону, використання її особистих даних, у тому числі паспорта громадянина України, ІПН, які містилися у додатку Приват 24, від її імені шахрайським способом, поза її волею та без її відома, невстановлена особа, шляхом укладання договорів з різними фінансовими компаніями, а саме: Безпечне агентство необхідних кредитів, ТОВ «Мілоан», ТОВ «Авентус Україна», ТОВ «Алекс Кредит», ТОВ «Лінеура Україна», ТОВ «Інстафінанс», заволоділа грошовими коштами. Були списані кошти встановлених кредитних лімітів з карткових рахунків АТ «ПриватБанк» та АТ «Альфа Банк».

Як пояснила позивач, після виявлення списання коштів з її карткових рахунків та інформації про укладення від її імені кредитних договорів, нею були направлені звернення до всіх фінансових установ, та лише ТОВ «Авентус Україна», ТОВ «Інстафінанс», ТОВ «Лінеура Україна», поставилися з розумінням до ситуації, визнали кредитні договори, такими, що укладені внаслідок вчинення шахрайських дій, та списали заборгованість за договорами, які вона не укладала. ТОВ «Мілоан» у списанні заборгованості за кредитним договором відмовило.

03.02.2022 року ТОВ « Мілоан» на її електронну адресу повідомило, що у зв`язку з невиконанням нею зобов`язань по договору № 101385151 від 07.09.2021 року, ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за договором ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», яке здійснює стягнення боргу через суд і виконавчі служби, співпрацює з юридичними компаніями, правоохоронними органами та державними установами. Так як оспорюваний кредитний договір, укладений між ТОВ «Мілоан» та невстановленими особами від її імені, поза її волею та без її відома, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення договору, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав з вимогою про визнання кредитного договору № 101385151 від 07.09.2021 року недійсним.

Суд, вивчивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про необхідність передачі цивільної справи за територіальною підсудністю до іншого суду, виходячи з такого.

Так, відповідно до статті 27 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини 5 статті 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно з пунктом 1 частини 1, частини 3 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, що здійснюється на підставі ухвали суду.

Суд зазначає, що з матеріалів справи та за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходження відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (), зареєстроване по вул. Багговутівська, будинок 17-21, м. Київ, що відповідно до територіального устрою міста Києва відноситься до Шевченківського району міста Києва. Місцезнаходження відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (), зареєстроване по вул. Смаль-Стоцького, будинок 1, корпус 28, м. Львів, що відповідно до територіального устрою міста Львова відноситься до Франківського району міста Львова.

В обґрунтування підстав подачі позову до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за місцем свого проживання, позивач послалася на правила альтернативної підсудності, встановлені ч. 5 ст. 28 ЦПК України. Проте, суд зазначає, що доводи позивача з цього приводу є хибними, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження за позовами фізичних осіб - споживачів товарів, робіт і послуг.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Законом визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, справа № 1-26/2011, вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Ураховуючи викладене, суд вважає посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів» безпідставним, оскільки у позовній заяві зазначено про те, що вона ніколи не зверталася до зазначеної фінансової установи та ніколи не укладала кредитного договору для отримання коштів у борг, не отримувала від відповідача коштів, які той вимагає повернути з відсотками, а відтак позивач не є споживачем, тобто спір виник не на захист її прав як споживача, а тому позивачеві слід звертатися до суду за загальними правилами підсудності

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20 липня 2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Таким чином, суд вважає помилковим посилання позивача на підсудність вказаної справи Кіровському районному суду м. Дніпропетровська, відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України, оскільки в даному випадку позов повинен бути пред`явлений відповідно до правил, встановлених частиною 2 статті 27 ЦПК України, тобто до суду за місцезнаходженням відповідача (юридичної особи).

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що правила альтернативної підсудності (пред`явлення позову за зареєстрованим місцем проживання чи перебуванням споживача) на спірні правовідносини між сторонами не поширюються. Натомість, позов пред`явлений до юридичних осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», місцезнаходження якого зареєстроване за адресою: вул. Багговутівська, буд. 17-21, в місті Києві, тобто в Шевченківському районі міста Києва; Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», місцезнаходження якого зареєстроване за адресою: вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28, в місті Львів, тобто у Франківському районі міста Львова.

Відповідно до листа ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», 27.01.2022 року ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», яке є новим кредитором за кредитним договором № 101385151 від 07.09.2021 року.

Таким чином, суд, враховуючи, що право вимоги за оспорюваним кредитним договором набуло Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», місцезнаходження якого у Франківському районі м. Львова, вважає, що це є підставою для передачі справи на розгляд за підсудністю до Франківського районного суду міста Львова на підставі пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 27, частинами 1, 3 статті 31, 258-260 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання недійсним кредитного договору передати за територіальною підсудністю до Франківського районного суду міста Львова (79057, м. Львів, вул. Генерала Чупринки, 69).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Суддя Ф.М. Ханієва