Справа № 703/4280/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В.

за участі:

представника позивача Золотаря О.С.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 04 листопада 2014 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6833 грн. 47 коп. Посилається на те, що відповідач взяв у кредит грошові кошти, але не повертає їх позивачеві та не сплачує процент за їх користування, в результаті чого виникла заборгованість станом на 11 листопада 2020 року в сумі 12400 грн. 43 коп.

Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Тарифами банку, Умовами та правилами надання банківських складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Позивач стверджує, що ОСОБА_1 станом на 11 листопада 2020 року має заборгованість в сумі 12400 грн. 43 коп., з яких: 2655 грн. 66 коп. - заборгованість за кредитом, 2454 грн. 88 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 6160 грн. 76 коп. - заборгованість за пенею та 1129 грн. 13 коп. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної Угоди.

Через невиконання умов Угоди АТ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 цих коштів.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позові та просив задовільнити позов у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив суд застосувати термін позовної давності, оскільки термін звернення до суду із позовом сплив на його думку ще в 2018 році. Зазначив суду і на те, що він дійсно отримував кредит в банку у розмірі 2000 грн. 4 листопада 2014 року, однак цього ж року він повністю сплатив всі кошти. Окрім того, зазначив про те, що із наданих до суду позивачем доказів, вбачається, що банк нараховував пеню та штрафи вже після спливу строку позовної давності, а тому такі суми не можуть бути стягнуті з нього. Просив врахувати викладену ним позицію у заяві про перегляд заочного рішення, відмовити у позові повністю, в зв`язку з закінченням трирічного терміну позовної давності до моменту звернення банку до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

На підтвердження того, що між банком і ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту, позивачем приєднано до матеріалів справи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (яка разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування становлять договір про надання банківських послуг) та Генеральну угоду про реструктуризацію і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 04 листопада 2014 року.

Як вбачається з Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 04 листопада 2014 року, укладеної між ПАТ КБ «Приват банк» та ОСОБА_1 , останній отримав кредит в розмірі 6833 грн. 47 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1 по 25 число кожного місяця, позичальник щомісячно повинен сплачувати по 6833 грн. 47 коп. Термін кредитного договору складає 24 місяці, та діє з 04 листопада 2014 року по 30 листопада 2016 року.

Позивач посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконав умов кредитного договору, внаслідок чого у нього станом на 11 листопада 2020 року виникла заборгованість у сумі 12400 грн. 43 коп., звернувся до суду із даним позовом і просив суд стягнути вказану суму з відповідача.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 24 місяців до 30 листопада 2016 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідач в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом вже після спливу позовної давності.

Свою заяву обґрунтував тим, що останній платіж було здійснено ним 10 квітня 2015 року, оскільки термін позовної давності починається з дати коли особа дізналась про порушене право, то саме з цього дня і слід рахувати початок перебігу строку позовної давності. Відповідно термін звернення позивача до суду із вимогою про стягнення з нього заборгованості за кредитом сплив - 10 квітня 2018 року, а до суду позивач звернувся лише - 30 грудня 2020 року.

Крім того, кінцевим терміном повернення боргу є 30 листопада 2016 року, після спливу цього строку позивач не мав права нараховувати штрафних санкцій. Однак, в розрахунку заборгованості вказано, що відсотки за кредитом банк продовжував нараховувати вже поза межами погодженого строку кредитування, а саме з 04 листопада 2014 року по 07 квітня 2020 року. Крім того, в позовній заяві банк просить стягнути пеню в розмірі 6160 грн.76 коп., яку банк почав нараховувати ще з 20 січня 2015 року. Оскільки відповідно до вимог ст. 266 та 258 ЦК України можливість стягнення неустойки обмежується лише останніми 12 місяцями перед зверненням до суду з позовом, то позивач повинен був би розраховувати їх з грудня 2019 року.

Вказав відповідач і на те, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, тому необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

Вважає вимоги банку недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно до ч. 2, 4 ст. 267 ЦК України у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що факт укладення кредитного договору між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 , доведено наявною у справі копією Генеральної угоди про реструктуризацію боргу та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 04 листопада 2014 року.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 11 листопада 2020 року в сумі 12400 грн. 43 коп., яка складається з: 2655 грн. 66 коп. - заборгованість за кредитом, 2454 грн. 88 коп. - заборгованість по відсотками за користування кредитом, 6160 грн. 76 коп. - заборгованість за пенею та 1129 грн. 13 коп. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

З пункту 2.2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт вбачається, що відповідно до ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості вказаних в цій угоді більш ніж на 31 день по зобов`язанням, термін яких не настав. Сторони погодили, що термін повернення кредиту рахується з 32 дня з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту починаючи з 32 дня порушення, рахується простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1129 грн. 13 коп.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті).

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, судом встановилено, що 04 листопада 2014 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 24 місяці, тобто до 30 листопада 2016 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 6833 грн. 47 коп., які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 25 числа кожного місяця кошти у сумі 341 грн. 95 коп. (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 24 місяців до 30 листопада 2016 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 04 листопада 2014 року, укладеного між Приват Банком та ОСОБА_1 станом на 11 листопада 2020 року, наданого позивачем до позовної заяви вбачається, що відповідачем умови договору виконані належним чином не були, заборгованість та відсотки ним не сплачені.

Однак з вказаного вище розрахунку вбачається те, що останній платіж відповідачем ОСОБА_1 було сплачено 10 квітня 2015 року в сумі 3500 грн.

Таким чином, враховуючи п. 2.2 Генеральної угоди, досліджений судом вище, право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості виникло на 32 день з моменту виникнення порушення, а саме з 18 травня 2015 року.

Генеральною умовою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 04 листопада 2014 року передбачено, що терміном погашення заборгованості за договором є 30 листопада 2016 року.

Як вбачається з відбитку штампу суду позовну заяву до суду АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості подав лише 30 грудня 2020 року.

Відповідно до ст. 256, 257, 258, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як вбачається із матеріалів справи 10 квітня 2015 року відповідачем було здійснено останнє погашення заборгованості по кредитному договору. Після зазначеної дати будь-які дії відповідачем спрямовані на сплату заборгованості по кредиту не вчинялися.

З досліджених судом доказів вбачається, що позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом, як з терміну настання права на звернення до суду за порушення чергового платежу (18 травня 2015 року) так і з моменту закінчення терміну дії Генеральної Угоди (30 листопада 2016 року) та подав його поза межами трирічного строку (30 грудня 2020 року).

Що стосується позовних вимог про стягнення відсотків, пені та штрафу, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 30 листопада 2016 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 30 листопада 2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 1 грудня 2016 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи вище вказане, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 суд, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Оскільки позивач звернувся до суду у грудні 2020 року то право на стягнення неустойки він мав би з грудня 2019 року, а не як вбачається з наданого позивачем розрахунку з 20 січня 2015 року по 31 березня 2020 року.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування - 30 листопада 2016 року, то вимога про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

П. 2.2. Генеральної угоди, передбачена сплата лише штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань по кредитному договору.

У той самий час, Умовами та правилами надання банківських послуг, встановлено також сплату пені, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування.

Враховуючи вище викладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності з ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду.

Що стосується посилання позивача на те, що Умовами та Правилами надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною кредитного договору укладеного між банком та ОСОБА_1 було збільшено строк позовної давності до 50 років, суд зазначає наступне.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо строку позовної давності.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (04 листопада 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30 грудня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Крім того, суд захначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, генеральній угоді, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги та стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності, тому позов до задоволення не підлягає.

Суд приймає як підставу для відмови у задоволенні позову заяву відповідача про застосування терміну позовної давності, відповідно до ст. 256 і 267 ЦК України.

В зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, відповідно і вимога про стягнення судового збору не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268, 280-282, 353 ЦПК України суд,-

вирішив:

Відмовити акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) в позові до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення боргу в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В. О. Прилуцький