Номер провадження: 22-ц/813/5492/22
Номер справи місцевого суду: 512/262/21
Головуючий у першій інстанції Бростовська Н.О.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Іванченка Євгенія Олександровича на рішення Савранського районного суду Одеської області від 19 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індекс інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в загальному розмірі 118613 грн. Позов мотивовано тим, що 10.10.2009 року позивач та відповідачка уклали між собою договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачці 30000 грн на 5 років, а відповідачка зобов`язувалася повернути ці кошти у вказаний період. На підтвердження факту укладання договору позики та факту отримання грошових коштів, як зазначає позивач, відповідачка видала позивачеві розписку, оригінал якої є у ОСОБА_2 . Також позивач повідомив, що 10.10.2009 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_1 земельної ділянки, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в оплату вартості якої відповідач отримав від позивача 15000 грн, про що було складена та підписана відповідачем розписка. Разом з тим, як зазначає позивач, у встановлений строк відповідачка суму позики не повернула, а договір купівлі-продажу земельної ділянки виявився нікчемним, що має наслідком повернення коштів, тому позивач звернувся до суду із відповідним позовом (а.с. 1-17).

19 листопада 2021 року рішенням Савранського районного суду Одеської області позовну заяву ОСОБА_2 задоволено повністю. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми в загальному розмірі 118613 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1186,2 грн (а.с. 122-125).

15 грудня 2021 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванченка Євгенія Олександровича на рішення Савранського районного суду Одеської області від 19 листопада 2021 року. Представник апелянта зазначив, що ОСОБА_1 не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його таким, що ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права, а також незаконним, необґрунтованим, в якому неповно встановлено обставини, що мають значення для справи. Так, в апеляційній скарзі представник апелянта коротко виклав обставини справи та вказав, що на його думку, під час відкриття провадження у справі суд першої інстанції не звернув увагу на те, що боргові розписки, на які посилається позивач, не містять чітких умов повернення боргу, підстав передачі грошових коштів і подані до суду у вигляді ксерокопій. Додатково, представник апелянта зазначив, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що строк позовної давності за вказаними розписками сплинув у 2012 році, а позивачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження тих обставин, що строк позовної давності не було пропущено. При цьому, представник апелянта звертає увагу на те, що ним 06.07.2021 року до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності і про результат її розгляду представнику стало відомо 19.11.2021 року, на дивлячись на те, що на кожне судове засідання, яке відбувалося чи відкладалося, представник апелянта прибував і заявляв про необхідність розгляду даної заяви. Представник апелянта наголошує на необхідності застосування наслідків сплину позовної давності, оскільки трирічний строк для звернення до суду сплив у 2014 році, а позовна заява подана позивачем у квітні 2021 року, а також на тому, що відповідачкою не було здійснено жодного банківського платежу на погашення позики, зокрема і 01.03.2014 року, 15.02.2017 року, 01.11.2019 року, як на те вказував позивач, та останнім не доведено і не надано до суду першої інстанції жодного документу, який підтверджує, що відповідачка здійснювала вказані платежі і яким саме чином. Стосовно договору купівлі-продажу земельної ділянки представник апелянта зазначив, що позивачем до суду не було надано доказів на підтвердження факту укладання такого договору, зокрема оцінку вартості, відповідно до якої було визначено ціну земельної ділянки у розмірі 15000 грн. З огляду на викладене, представник апелянта просив скасувати рішення Савранського районного суду Одеської області від 19.11.2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Іванченка Євгенія Олександровича на рішення Савранського районного суду Одеської області від 19 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги, надані позивачем розписки про повернення відповідачкою частини грошових коштів за розписками, складеними 10.10.2009 року. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що оскільки кожний з вказаних платежів відбувся у межах трьохрічного строку позовної давності, то кожен з цих платежів перериває перебіг позовної давності. Тому, суд першої інстанції вважав, що станом на дату звернення до суду строк позовної давності щодо стягнення безпідставно отриманих коштів за нікчемним правочином та щодо стягнення боргу за договором позики не закінчився. Суд першої інстанції відхилив доводи представника відповідача про те, що оскільки позивач надав суду розписки після того, як було надано його відзив, то ці розписки є недопустимим доказом. Суд першої інстанції звернув увагу на те, що у позовній заяві прямо було вказано, що відповідач добровільно повернула позивачу грошові кошти з точними вказівками дат та сум їх повернення, що було згодом підтверджено наданими суду розписками, а вказані суми були виключені позивачем із суми основного боргу. Разом з тим, суд першої інстанції вказав на те, що відповідач заперечень щодо методології чи арифметичних помилок під час здійснення наведених позивачем розрахунків суду не надав. Тому, суд першої інстанції ці розрахунки вважав вірними та прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі (а.с. 124-125).

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 надав до суду копії розписок ОСОБА_1 від 10.10.2009 року (а.с. 8-9).

Відповідно до змісту першої розписки ОСОБА_1 продала земельний пай, право власності на який підтверджується державним актом серії ОД №012131 від 21.09.2004 року (а.с.10), ОСОБА_2 за суму 15000 грн та зобов`язувалася безоплатно переоформити земельний пай на позивача після набрання чинності законом про ринок земель (а.с. 8).

Згідно зі змістом другої розписки ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 30000 грн строком на 5 років та зобов`язувалася повернути їх у визначений строк (а.с. 9).

У позовній заяві позивач вказував на те, що відповідачка повернула частину боргу за двома розписками на загальну суму 4500 грн (а.с. 2, 4).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

А отже, договору купівлі-продажу земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення.

Згідно з ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться до уваги.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В матеріалах справи, оригінали розписок відсутні. Позивач зазначав, що оригінали знаходяться у нього, однак суд першої інстанції їх не досліджував.

Разом з тим, з матеріалів справи також вбачається, що ні відповідач, ні його представник, не погоджуючись з вимогами позивача та заперечуючи проти написання даних розписок, не заявляли клопотань про витребування оригіналів розписок чи про проведення почеркознавчої експертизи.

Отже, факт того, що ОСОБА_1 власноручно склала розписки від 10.10.2009 року не спростовано.

Таким чином, оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, враховуючи те, що факт прийому-передачі грошових коштів за розписками від 10.10.2009 року спростовано не було, а також те, що позивач визнає факт повернення йому частини боргу у розмірі 4500 грн та просить повернути йому різницю між отриманими та повернутими відповідачкою коштами, то передана позивачем сума коштів у загальному розмірі 40500 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо посилань сторони відповідача на пропуск позовної давності, то його сплив було перервано поверненням частини грошових коштів (ч. 1 ст. 264 ЦК України), а тому відповідні посилання представника відповідача відхиляються.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних апеляційний суд вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц.

Так, позов було подано до суду 22.04.2021 року (а.с. 1), а отже кошти, які підлягають стягненню в порядку ст. 625 ЦК України розраховуються за період з 22.04.2018 року по 22.04.2021 року.

Таким чином, розмір інфляційних витрат за вказаний період становить 8263,44 грн, а 3% річних 3648,33 грн.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позов фактично задоволено на 44% від заявленої ціни позову (118613,01 грн).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення до суду з позовом у розмірі 1186,2 грн (а.с. 17), понесені відповідачем судові витрати складаються з судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1779,3 грн.

Тому, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути наступні витрати за сплату судового збору: 1186,2 грн х 44% = 522 грн.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача (апелянта) підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі: 1779,3 грн х 56% = 996,4 грн.

Таким чином, враховуючи, що суд першої інстанції, дійшовши правильних висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог, однак помилково не застосував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц стосовно стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України, апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне змінити оскаржуване рішення в частині розміру стягуваних коштів в порядку ст. 625 ЦК України, а також в частині розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванченка Євгенія Олександровича задовольнити частково.

Рішення Савранського районного суду Одеської області від 19 листопада 2021 року змінити в частині розміру стягуваних коштів в порядку ст. 625 ЦК України, стягнувши інфляційні витрати у розмірі 8263 гривні 44 копійки та 3% річних у розмірі 3648 гривень 33 копійки з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 )

.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 996 гривень 40 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

05.04.2022 року м. Одеса