Справа № 944/5362/21
Провадження №2/944/407/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2022 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

представника позивача Галька Р.В. ,

представника відповідача Швеця І.Я. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Яворові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, в якому просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 2550,00 грн та моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01 червня 2019 року, приблизно о 21:00 годині, ОСОБА_4 вчинила з нею конфлікт, в ході якого умисно нанесла їй численні удари руками і ногами в область живота, правого плеча, в спину, удар горщиком з вазоном в область спини, вирвала волосся, чим спричинила тілесні ушкодження, а саме часткову відсутність волосяного покриву на потилично-тім`яній ділянці голови, синці і садно на задній поверхні правого плеча, які відповідно до висновку судово-медичного відносяться до легких тілесних ушкоджень. Отже, своїми діями ОСОБА_4 заподіяла їй легкі тілесні ушкодження, чим вчинила кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2021 року ОСОБА_4 , за її клопотанням, звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України на підставі вимог ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито. Також цією ухвало в зв`язку із звільненням ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, було залишено без розгляду її цивільний позов як потерпілої в кримінальному провадженні. Тому оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 було закрито з нереабілітуючої підстави, вона має право звернутись із позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, в порядку цивільного судочинства. В зв`язку з отриманими травмами в червні 2019 року вона була вимушена звернутися до окуліста, оскільки внаслідок удару вазоном по голові в неї погіршився зір і за направленням лікаря-окуліста в офтальмологічному кабінеті їй було виписано носити окуляри, які вона придбала за 1050,00 грн. Також вона зверталася до лікаря із скаргами на болі в нирках і їй було призначено відповідне лікування. Крім того, ОСОБА_4 під час своїх протиправних 01 червня 2019 року дій зламала двері її квартири, які в подальшому вона вимушена була ремонтувати і вартість ремонту склала 1500,00 грн. Таким чином наслідок протиправних дій ОСОБА_4 їй було заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 2550,00 грн. Також з часу отримання травм та до цього часу вона постійно відчуває дискомфорт в області голови та спини, перенесені травми постійно нагадують про себе. Діями ОСОБА_4 їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у: перенесених страждань, оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень вона отримала травми голови, спини та плечей, вимушена була неодноразово звертатись до медичних закладів за медичною допомогою, перенесла душевні хвилювання, адже внаслідок побиття в неї погіршився зір та почалися проблеми з нирками; фізичних та моральних стражданнях через порушення сну, які в неї відбуваються у зв`язку із страхом за своє здоров`я, адже наслідки від отриманих травм повністю не усунуті та проявляються до цього часу, внаслідок чого вона відчуває сильне моральне пригнічення та психологічну напругу; моральних стражданнях через втрату психологічної рівноваги внаслідок порушення сталого побуту та життєвих зв`язків, адже завдані відповідачем травми, як фізично, так і психологічно, нагадуватимуть їй про себе впродовж тривалого часу. Спричинену їй моральну шкоду, з врахуванням наведеного вище та принципів розумності і справедливості, вона оцінює у 40000,00 грн. Водночас, матеріальна та моральна шкода ОСОБА_4 їй ні частково, ні повністю не відшкодована. Тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат Галько Р.В. позовні вимоги своєї довірительки підтримав, дав пояснення, аналогічні наведеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Додатково пояснив таке. Щодо ухвали Яворівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2021 року, якою ОСОБА_4 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до відповідальності, вказав, що в даному випадку за клопотанням ОСОБА_4 суд був зобов`язаний звільнити її від кримінальної відповідальності і закрити кримінальне провадження, тобто вона погодилась на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючої підстави, хоча у випадку, якщо заперечувала свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, мала право та можливість на повний судовий розгляд, в ході якого могла доводити свою позицію, однак не скористалась таким правом. А фактичні обставини щодо дій ОСОБА_4 були викладені в обвинувальному акті, який у встановленому законом порядку був затверджений і скерований до суду. Щодо медичної документації ОСОБА_3 , доданої до позовної заяви, а саме протоколу УЗД від 24 червня 2019 року, виписки від 05 грудня 2019 року, виписки з медичної карти, довідки лікаря-офтальмолога від 04 вересня 2019 року, вказав, що внаслідок завданих позивачу відповідачем ударів в область спини та голови і спричинених тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 була змушена неодноразово звертатись до лікарів, оскільки постійно відчувала і відчуває болі і дискомфорт в поперековій зоні, а також у неї погіршився зір, в зв`язку з чим вона була змушена придбати окуляри. Також внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 . 01 червня 2019 року ОСОБА_3 закрилась у своїй квартирі, однак відповідач била по них і пошкодила двері, в зв`язку з чим позивач була змушена їх ремонтувати, для чого скористалась послугами слюсаря ОСББ, оплативши його роботу готівкою, на підтвердження чого голова правління ОСББ надала відповідну довідку.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Швець І.Я. позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, зазначив, що він є необґрунтованим, зважаючи на таке. По перше, на його думку, відсутні будь-які правові підстави для цивільно-правової відповідальності ОСОБА_4 , оскільки не встановлено і не доведено факту вчинення нею протиправних дій відносно ОСОБА_3 , вини відповідачки, причинно-наслідкового зв`язку між її діями та шкодою, заподіяною позивачці. Ухвала Яворівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2021 року про закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 Кримінального кодексу України є неналежним доказом на підтвердження наявності вини відповідачки як однієї із обов`язкових умов настання цивільно-правової відповідальності, оскільки цією ухвалою вина відповідачки не доведена, а в самій ухвалі, навпаки, вказано, що ОСОБА_4 своєї вини не визнала. В свою чергу, ОСОБА_3 могла оскаржити в апеляційному порядку дану ухвалу в частині встановлення вини ОСОБА_4 , однак не зробила цього. Також згідно з практикою Європейського суду з прав людини, наведеною у справі «Агапов проти Росії», особа не може бути притягнута до цивільно-правової відповідальності без засудження за кримінальне правопорушення, яке спричинило відповідну шкоду. Отже, належним доказом вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення може бути лише обвинувальний вирок. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між станом її здоров`я та подіями 01 червня 2019 року, оскільки такий зв`язок може бути підтверджений лише висновком експерта. Також майнова шкода щодо пошкодження дверей позивачки не підтверджена, оскільки невідомо, який ремонт проводився, з яких причин, які саме роботи виконано, немає належних доказів вартості робіт тощо. Крім того, позивач не навела належного обґрунтування та не надала доказів заподіяння їй моральної шкоди, а лише вказує загальні підстави відшкодування моральної шкоди, передбачені законодавством. Так, незрозуміло, в чому полягає порушення нормальних життєвих зв`язків ОСОБА_3 , оскільки вона не надала будь-яких відомостей і доказів зміни сімейного стану, місця проживання тощо. Також позивач не надала жодних доказів погіршення її психологічного стану, зокрема, звернення до психолога чи психіатра, вживання заспокійливих ліків тощо. Отже, ОСОБА_3 як не довела самого факту заподіяння їй моральної шкоди, так і не обґрунтувала будь-яким чином пред`явлений розмір такої шкоди в сумі 40000,00 грн. відповідаючи на питання суду, представник відповідача вказав, що йому не відомо причин, чому ОСОБА_4 подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності за закінченням строків, а не бажала судового розгляду кримінального провадження з метою доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Позивач та відповідач в судове засідання не прибули, про розгляд справи були повідомлені належним чином, тому, враховуючи участь в засіданні представників сторін та думку представників про розгляд справи без участі їх участі, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та матеріали кримінальної справи № 944/2414/21, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав.

Як встановив суд, відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 червня 2019 року № 0000540, ОСОБА_4 підозрювалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України, а саме в тому, що 01 червня 2019 року, о 21год 00 хв, перебуваючи біля квартири АДРЕСА_1 , на ґрунті тривалих неприязних відносин вчинила конфлікт із ОСОБА_3 та після цього, маючи умисел на спричинення їй тілесних ушкоджень, умисно нанесла останній один удар правою ногою в область живота, схопивши та сіпаючи потерпілу за волосся, вирвала таке і нанесла чотири удари лівою рукою в область правого плеча. Після цього, наздогнавши потерпілу, яка в цей час піднімалась сходами, на сходовій площадці між другим та третім поверхом нанесла їй один удар горщиком з вазоном в область спини та копнула ногою в спину. Своїми діями ОСОБА_4 спричинила ОСОБА_3 відсутність волосяного покриву на ділянці скронево-тім`яної частини голови справа, розміром 8x4,5 см на потилично-тім`яній ділянці голови по середині голови, розміром 4x2,5 см у потилично-тім`яній ділянці голови по середині, 7 синців на задній поверхні верхньої і нижньої третин правого плеча та синець, на фоні якого наявне садно, на задній поверхні середньої третини правого плеча, які відповідно до висновку судово-медичного експерта № 71/2019 від 04 червня 2019 року, кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Зазначений обвинувальний акт 14 травня 2021 року був переданий до суду.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2021 року ОСОБА_4 , за її клопотанням, звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України, на підставі вимог ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України - у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 червня 2019 року № 0000540, закрито.

Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 8 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України закриття кримінального провадження з цієї підстави не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує.

Згідно із ст. 44 Кримінального кодексу України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Кримінального кодексу України (в редакції, що набрала чинності з 01 липня 2020 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» за № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року), кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України, є кримінальним проступком, за яке передбачено покарання менш суворі, ніж обмеження волі.

Отже, матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг; відсутність заперечень обвинуваченого. Будь-яких інших підстав та умов для цього законом не встановлено.

Відповідно, дотримання наведених умов, є безумовною підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності, тобто, суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа).

Також суд враховує, що ч. 1 ст. 2 Кримінального кодексу України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Отже, лише винне діяння, в розумінні Кримінального кодексу України буде вважатися кримінальним правопорушенням, відповідно, закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України ( у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) не є реабілітуючою підставою.

При цьому, ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України визначено чіткий перелік реабілітуючитх підстав.

Нереабілітуючими підставами при закритті кримінального провадження, передбачені ч. 2 вказаної статті, які, в тому числі, вирішують питання про вчинення кримінального правопорушення, є, зокрема, закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Тобто закриття кримінального провадження зі звільненням особи від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою діяння, яке містить склад кримінального правопорушення.

Отже, за змістом наведених норм права, звільнення від кримінальної відповідальності застосовується лише щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та за наявності умов, передбачених законом.

Також відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на надані докази щодо наявності ухвали суду за подією, яка була між сторонами і стала підставою звернення до суду, суд визнає дану обставину щодо такої події, яка є встановленим фактом, що не підлягає доказуванню.

Крім того, суд наголошує, що згідно з ч. 8 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, як зазначено вище, закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1 ст. цієї статті, не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує.

Отже, ОСОБА_4 мала право не заявляти клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності згідно з ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України - у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а просити суд проводити повний судовий розгляд, в ході якого вона мала б можливість у вставленому законом порядку доводити свою невинуватість у скоєнні кримінального правопорушення, в якому обвинувачувалась.

Щодо доводів представника відповідача про те, що ОСОБА_3 могла оскаржити в апеляційному порядку зазначену вищу ухвалу в частині встановлення вини ОСОБА_4 , суд зазначає, що, як вказав Верховний Суд в постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 Кримінального кодексу України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 Кримінального кодексу України.

Також у постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку Кримінальний кодекс України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 вказав, що аналіз норм Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17.

Також аналогічний підхід і висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справа № 161/7881/20.

Відповідно до норм ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак відповідачка та її представник в судовому засіданні не довели відсутності вини ОСОБА_4 у заподіянні шкоди ОСОБА_3 , а також наведені стороною відповідача доводи не спростовують ні обставин, викладених в описаній вище ухвалі Яворівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2021 року у справі № 944/2414/21.

Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що у спірному випадку наявні правові підстави для відшкодування ОСОБА_4 шкоди ОСОБА_3 , заподіяної кримінальним правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За положеннями ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, відповідно до змісту наведених норм підставою виникнення зобов`язання про компенсацію збитків та моральної шкоди є заподіяння збитків та завдання моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Щодо матеріальної шкоди суд зазначає таке.

Як описано вище, ОСОБА_3 стверджує що своїми протиправними діями (кримінальним правопорушенням) ОСОБА_4 їй заподіяно моральну шкоду в загальному розмірі 2550,00 грн, з них 1050,00 грн - вартість окулярів, які вона придбала в офтальмолога ФОП ОСОБА_5 , на підтвердження чого надано копію замовлення ФОП ОСОБА_5 від 04 вересня 2019 року з відмітками про оплату вартості окулярів і послуг з їх виготовлення, та 1500,00 грн - оплата послуг майстра за ремонт дверей, на підтвердження чого надано довідку від 24 травня 2021 року, видану головою правління ОСББ «Яворина-35».

Однак позивачка та її представник не надали належних, допустимих та достатніх доказів того, що описані вище витрати вона понесла внаслідок протиправних дій, вчинених відносно неї ОСОБА_4 , тобто не підтверджено наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачки та цими витратами, зокрема, що погіршенням зору ОСОБА_3 , відповідно, необхідності придбання окулярів, відбулося саме з вини відповідачки і така обставина може бути доведена лише висновком відповідної ексертизи. А з описаної вище довідки, виданої позивачці головою правління ОСББ «Яворина-35» про те, що майстер взяв у ОСОБА_3 за ремонт дверей 1500,00 грн, неможливо вставити які саме ушкодження дверей були, коли і внаслідок чого вони виникли, які ремонтні роботи і коли проведені, а також в обвинувальному акті та зазначеній вище ухвалі суду від 09 вересня 2021 року не вказано про пошкодження дверей.

За відсутності доведеності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачки та вказаним захворюванням позивачки відсутні передбачені законом підстави для відшкодування вказаних витрат, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 моральну шкоди в розмірі 2550,00 грн слід відмовити.

Щодо моральної шкоди.

Відповідно до норм ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Щодо факту заподіяння моральної шкоди ОСОБА_3 внаслідок вчинений відносно неї ОСОБА_4 дій, які мали місце 01 червня 2019 року, суд вважає очевидним те, що умисне заподіяння позивачці численних тілесних ушкоджень (часткова відсутність волосяного покриву на потилично-тім`яній ділянці голови, синці і садно на задній поверхні правого плеча) внаслідок неодноразових та тривалих в часі (хоч і протягом незначного проміжку часу) ударів руками, ногами, горщиком з вазоном в різні частини тіла, виривання волосся, безумовно спричинило їй моральні страждання, які полягали у фізичному болю та стражданнях, що, в свою чергу, очевидно, мало наслідком також спричинення душевних страждань та приниження її честі і гідності.

Нормами ст. 23 Цивільного кодексу України також передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), та з урахуванням інших обставин справи. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Отже, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 , суд враховує характер та тривалість заподіяних їй моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, належить до категорії умисних.

Відповідачка не вчинили жодних дій, спрямованих на відшкодування шкоди ОСОБА_3 .

Також суд враховує, що позивачці, як описано вище, завдано тілесні ушкодження, що спричинило їй фізичний біль, душевні страждання, погіршення стану здоров`я, що потребувало певного часу для його відновлення.

Отже, підсумовуючи наведене вище, суд вважає доведеним факт заподіяння ОСОБА_3 , а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченої ОСОБА_4 та заподіянням такої шкоди позивачці.

Разом з тим, суд вважає, що ОСОБА_3 не обґрунтувала належним чином розмір моральної шкоди, заявленого нею у позовній заяві, а саме 40000,00 грн.

Так, як встановлено в ході судового розгляду, позивачка не надала доказів того, що в результаті отриманих тілесних ушкоджень у неї відбулись вимушені суттєві зміни у життєвих стосунках та не надано доказів, розрахунків чи обґрунтованих доводів на підтвердження розміру моральної шкоди. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_3 потребує додаткового обстеження та/чи лікування, реабілітації тощо. Крім того, будь-яких інших доказів, крім тих, що внаслідок дій ОСОБА_4 вона зазнав моральної шкоди, яка полягала у фізичному болю та стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, позивачка суду не надала.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , виходячи з наведених вимог закону, характеру дій відповідачки, завданих позивачці страждань, заподіяння їй тілесних ушкоджень, дотримуючись принципів розумності, співмірності та справедливості, слід визначити в розмірі 10000,00 грн. що, на думку суду, буде достатньою компенсацією завданих їй моральних страждань.

Також відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, позивачі від сплати судового збору звільняються.

Відповідно до норм ч. ч. 1, 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог

Враховуючи, що позивачі звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, із ОСОБА_4 слід стягнути в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції пропорційно до задоволених позовних, а саме у розмірі 213,38 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 279, 280-282 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 213 (двісті тринадцять) гривень 38 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28 березня 2022 року.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Д.Б.Поворозник