ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2022 року м. Кропивницький

справа № 385/1521/21

провадження № 22-ц/4809/495/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 січня 2022 року у складі судді Венгрина М.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача шляхом стягнення коштів за скасованим виконавчим написом нотаріуса.

В обґрунтування позову її представник ОСОБА_2 зазначав, що 20.03.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2111 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» коштів у розмірі: 20501,01 грн - залишок заборгованості за кредитом, 4026,42 грн - залишок заборгованості за відсотками, 7220,44 грн - пеня та комісія, 4651,63 грн - штраф, 3000 грн - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису, а всього 39399,50 грн, згідно з Генеральною угодою № б/н від 14.07.2015.

Постановою від 07.07.2017 ВП №54249800 державним виконавцем Гайворонського районного відділу ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим написом нотаріуса.

02.08.2017 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 у розмірі 20% її щомісячного доходу (заробітку) на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до заяви поданої представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до Гайворонського РВ ДВС вх. № 1240 від 04.06.2021 заборгованість за ОСОБА_1 погашено.

04.06.2021 державним виконавцем Гайворонського РВ ДВС на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (повне фактичне виконання виконавчого документа).

Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 08.06.2021 в справі № 385/540/21 виконавчий напис, вчинений 20.03.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 39399,50 грн заборгованості визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили.

Представник позивача вважає стягнуті з ОСОБА_1 кошти на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» такими, що набуті банком безпідставно та просить стягнути їх з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 січня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 39399 гривень 50 копійок. Вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 908,00 грн сплаченого судового збору та 6564 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, а всього 7472, 00 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду є незаконним і необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки викладені в ньому не відповідають обставинам справи.

Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що вирішуючи даний спір суд не встановив правову природу спірних правовідносин, не перевірив обставини щодо правомірності правочину, на виконання, якого позивач сплатив кошти, зокрема чи встановлена його недійсність законом, чи він визнаний недійсним судом, чи є він неукладеним, та якими доказами це підтверджується.

Представник відповідача зауважив, що Кредитний договір від 10.06.2013 з урахуванням Генеральної угоди № б/н віл 14.07.2015 до кредитного договору, на виконання якого було вчинено виконавчий напис є дійсним, оскільки його недійсність не встановлена будь-яким судом/судовим рішенням. Кошти, що надійшли від Позивача були сплачені на погашення заборгованості за даним договором. Вказана обставина підтверджується матеріалами справи та Позивачем не спростована.

Вважає, що суд першої інстанції припустився порушення норм матеріального права та невірно застосував до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України та не взяв до уваги договірні відносини сторін. Зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Суму було стягнуто за невиконання стороною кредитних зобов`язань, а саме кредитного договору від 10.06.2013 з урахуванням Генеральної угоди № б/н від 14.07.2015 до кредитного договору.

Посилаючись на висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 3 червня 2015 року у справі №6-100цс15, зазначив, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

Також, представник відповідача зазначив, що не згоден з розміром судових витрат на професійну правничу допомогу. Посилався на те, що матеріали справи не містять детального опису робіт виконаних адвокатом та розрахунку витрат із зазначенням витраченого часу саме 6-тн годин на написання 3-х аркушів позову. Вважає, що суд без достатніх правових підстав стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 6564 грн.

Просив скасувати рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах відмовити.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Заявою від 21.06.2017 за вих. № 00 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до ВДВС Гайворонського РУЮ про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу від 20.03.2017 по справі № 2111 про стягнення з ОСОБА_1 39399,50 грн.

За виконавчим написом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 20.03.2017 № 2111 в користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ОСОБА_1 визначено стягнути 39399,50 грн, з яких - 20501,01 грн - залишок заборгованості за кредитом, 4026,42 грн - залишок заборгованості за відсотками, 7220,44 грн - пеня та комісія, 4651,63 грн - штраф, 3000 грн - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 07.07.2017 ВП №54249800 державним виконавцем Гайворонського районного відділу ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за виконавчим написом нотаріуса №2111 від 20.03.2017 39399,50 грн.

Постановою державного виконавця від 02.08.2017 постановлено здійснювати відрахування з доходів боржника ОСОБА_1 у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 39399,50 грн.

Згідно заяви поданої представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до Гайворонського РВ ДВС вх. № 1240 від 04.06.2021 представник банку просить закінчити виконавче провадження № 54249800 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 2111 від 20.03.2017 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 39399,50 грн у зв`язку з погашенням заборгованості.

Постановою державного виконавця від 04.06.2021 встановлено, що борг, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій сплачено, та на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» постановлено закінчити виконавче провадження № 54249800 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 39399,50 грн на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 08.06.2021 в справі № 385/540/21 визнано виконавчий напис посвідчений 20.03.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 39399,50 грн заборгованості таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 23.07.2021.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавчий напис нотаріуса в судовому порядку визнано таким, що не підлягає виконанню, підстава, за якою відповідач стягнув з позивача 39399,50 грн відпала, а тому вимоги позивача про повернення коштів у розмірі 39399,50 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, як вже було зазначено, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Оскільки заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 08.06.2021 в справі № 385/540/21 виконавчий напис, вчинений 20 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» коштів у розмірі 39399,50 грн, з яких: 20501,01 грн - залишок заборгованості за кредитом, 4026,42 грн - залишок заборгованості за відсотками, 7220,44 грн - пеня та комісія, 4651,63 грн - штраф, 3000 грн - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису, визнано таким, що не підлягає виконанню, то суд першої інстанції дійшов правомірних висновків про те, що отримані відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 39399,50 грн підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.

Доводи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що кредитний договір, на виконання якого було вчинено виконавчий напис, є дійсним, не спростовує факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення таких коштів.

При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Про судові витрати

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині другій статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Законодавством України не встановлено спеціальних вимог щодо порядку підтвердження оплати правничої допомоги для цілей розподілу судових витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок позивача у судовому процесі ОСОБА_2 надав суду орієнтовний розрахунок суми судових витрат від 29.10.2021 (а.с.26); договір про надання правової допомоги № 34 від 20.07.2021 (а.с. 27-28); ордер про надання правничої (правової) допомоги від 20.07.2021 (а.с.29).

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що надані представником позивача докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Так, розділом 4 договору про надання правової допомоги від 20.07.2021 визначено, що обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим Договором визначається за кількістю годин витрачених адвокатом на вчинення процесуальних дій та підготовку процесуальних документів.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. В такому випадку обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В апеляційній скарзі представник відповідача заявив, що з розміром понесених витрат на правничу допомогу він не згоден, оскільки він завищений.

З вищевикладеного вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, в разі заявлення іншою стороною клопотання про їх не співмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 (справа №907/357/16).

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, апеляційний суд вважає, що визначені судом першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6564 грн. є завищеними та не є належним чином обґрунтованими представником позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу слід змінити.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 січня 2022 року в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 4000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко