Житомирський апеляційний суд
Справа №274/773/20 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 63 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Франчука В.С,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/773/20 за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайоного суду Житомирської області від 27 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року Акціонерне товариство « Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом, в якому зазначено, що 11 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку « Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ « Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладений договір кредиту, відповідно до якого останній надано кредит у розмірі 120000 дол. США, зі сплатою 13 % річних за користування кредитом, строком до 10 квітня 2012 року.

З метою забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань за даною угодою ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконувала обов`язки за кредитним договором, право власності на іпотечне майно було зареєстроване за АТ « Укрсоцбанк».

Позивач вказує, що не має можливості користуватися усіма правами власника вказаної квартири, оскільки у цьому житловому приміщенні зареєстрований та проживає відповідач, який відмовляється в добровільному порядку звільнити іпотечне майно.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстраційного обліку за даною адресою.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ « Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 2102 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд залишив поза увагою ту обставину, що вказана квартира не була придбана за кредитні кошти, відтак, враховуючи положення статті 109 ЖК УРСР, позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Також зазначає, що на даний час він звернувся до суду з позовом, в якому оспорює правомірність переходу права власності на вказану квартиру до іпотекодержателя. Суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішення у справі за його позовом до банку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що передана в іпотеку квартира не є єдиним місцем проживання відповіача, який, втративши право власності на це нерухоме майно, також й втратив право проживати у цій квартирі. Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

Представник АТ « Альфа-Банк» в судовому засіданні не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 11 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку « Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ « Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладений договір кредиту, відповідно до якого останній надано кредит у розмірі 12000 дол. США, зі сплатою 13 % річних за користування кредитом, строком до 10 квітня 2012 року.

З метою забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань за даною угодою ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Наявна в матеріалах справи Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить про те, що 15 листопада 2018 року право власності на вказану квартиру було зареєстроване за АТ « Укрсоцбанк».

Долучена до матеріалів справи довідка ПП «Житлоремекс 2» містить інформацію про те, що за даною адресою зареєстрований ОСОБА_1

26 червня 2019 року на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про добровільне виселення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням ( добровільно чи у примусовому порядку).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року в справі №761/5115/17 вказано, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує ( пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України),- усунення перешкод у здійсненні права користування майном ( негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступив у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 сформулював правовий висновок, згідно з яким за змістом частини 2 статті 40 Закону України « Про іпотеку» та частини 3 статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України « Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України « Про іпотеку» та статті 109 Ж УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, законним та обгрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Підсумовуючи наведене, у цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, в силу положень статті 109 ЖК УРСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.

Аналогічні висновки також містяться й у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 та від 20 грудня 2021 року у справі №295/12990/20.

Як свідчать матеріали справи, передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за іпотекодержателем, була придбана відповідачем не за рахунок кредитних коштів, а отже відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування цим житлом до моменту його виселення з наданням йому іншого постійного житла.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, - про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайоного суду Житомирської області від 27 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Стягнути з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на користь ОСОБА_1 3153 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: