Справа №295/1640/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2022 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м.Житомира Лєдньов Д.М. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання договору кредиту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом, в обгрунтування якого зазначила, що 28.03.2008 року між нею як позичальником та відповідачем АТ «Мегабанк» - що виступив кредитором, укладено договір кредиту, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит в сумі 250 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних за користування грошовими коштами та з обов`язком повернення в строк до 15.03.2013 року.

Позивач зауважує, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агрессивною.

Положеннями ч.1 ст. 230 ЦК України визначено, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.

На думку позивача, під час укладення договору кредиту банком не дотримано вимог законодавства в частині надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, відомості про фактичне значення реальної процентної ставки, а укладений договір підлягає визнанню недійсним внаслідок невідповідності вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну віртість кредиту».

Так, за твердженням сторони, під час укладення договору відповідач:

- не здійснив належно детальний, достовірний, та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту;

- не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обгрунтуванням вартості згідно вимог п.3.4. Правил;

- не визанчив та не вказав належно про абсолютне знанення подорожчання кредиту у грошовому вигляді згідно вимог п. 3.3. Правил;

- в порушення вимог п.3.8 Правил не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків;

- всупереч п. 3.4 Правил не зазначив про умови відкриття, ведення, закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити;

- не зазначив про порядок припинення кредитного договору;

- не встановив істотні умови договору про дострокове розірвання кредитного договору;

- не визначив відповідальність кредитора при порушенні умов договору;

- не навів застережень щодо збереження банківської таємниці;

- не здійснив оприлюднення інофрмації про умови іпотечного кредитування;

- не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Позивач також просить звернути увагу на іншу підставу вимог про визнання договору кредиту недійсним, яка полягає у тому, що питання наданя кредиту обговорювалось із представниками банку з метою будівництва житла. При цьому, Банк не виступає управителем Фонду фінансування будівництва житла за адресою: АДРЕСА_1 , а на виконання умов укладеного позивачем інвестиційного договору перерахування коштів здійснювалось в національній валюті - гривні, на користь будівельників, що, у свою чергу, унеможливлювало особисте розпоряження грошовими сумами позичальником.

Сторона посилається на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, які визначають умови правомірності договору, наслідки недотримання вимог законодавства при їх вчиненні, та просить визнати недійсним договір кредиту від 28.03.2008 року з моменту його укладення.

Ухвалою суду від 07.02.2022 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників.

Судом встановлено наступні обставини.

Між ОСОБА_1 та АТ «Мегабанк» 28.03.2008 року укладено договір кредиту, згідно якого ОСОБА_1 як позичальник отримала кредит в сумі 250 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна з обов`язком сплати відсотків за користування коштами на рівні 13.5 % річних та повернення кредиту у строк до 15.03.2013 року.

Умовами договору сторони погодили графік платежів з повернення суми кредиту, а також встановили суму комісійної винагороди в розмірі 1 % від суми кредиту, яка підлягає сплаті одноразово в день надання кредиту в національній валюті (якщо кредит надано в іноземній валюті, то сплата комісійної винагороди здійснюється за курсом НБУ на день її сплати).

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК україни).

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» N 1023-XII (в редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з ч.3 ст. 11 Закону України N 1023-XII у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України N 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 5, 6, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України N 1023-XII передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України N 1023-XII у відповідній редакції до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ст. 19 Закону України N 1023-XII нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За змістом ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення договору) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору.

Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: назву документа; назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування, місцезнаходження юридичної особи; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Згідно з пунктом 3.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, які були чинними на час укладення Кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Судом встановлено, що кредитним договором від 28.03.2008 року сторони погодили суму кредиту, що надається позичальнику, визначили порядок нарахування відсоткової ставки, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, порядок погашення заборгованості, встановили дату остаточного повернення кредиту.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що за змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

У постанові Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених вимог про визнання договору недійсним, суд, керуючись внутрішнім переконанням, надає оцінку доказам в розрізі їх належності, достатності, взаємного зв`язку, доповнення та протиріч.

На думку суду, посилання позивача на те, що умови кредитних договорів є несправедливими, банком при укладенні цього договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не надав їй інформації про умови кредитування, можливі валютні ризики, а також що вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, повної інформації про умови кредитування, не є підтвердженими достатніми та належними доказами.

На момент укладення договору кредиту обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому підстави для визнання недійсним договору внаслідок невідповідності положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, також відсутні.

Спрямування коштів на користь будівельника, а саме у національній валюті - гривні, не змінює суті зобов`язання, що полягає в отриманні на умовах строковості, платності та зворотності коштів в іноземній валюті, та не може обумовлювати недійсність правочину з цієї підстави.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За наслідком аналізу викладених позивачем обставин, дослідження та оцінки доказів на їх підтвердження, суд не вбачає належної обгрунтованості доводів сторони, що спрямовані на оспорювання кредитного договору, а тому відмовляє у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 141, 258-279 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання договору кредиту недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Д.М.Лєдньов