ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2851/22 Справа № 208/7967/21 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Моісєєнко Денис Олександрович, про визнання договору дарування недійсним та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Моісєєнко Д.О., про визнання договору дарування недійсним та поділ майна подружжя.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_2 про відмову від вищевказаного позову. Закрито провадження у справі. У задоволенні заяви адвоката Машошиної А.О., яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 , про компенсацію понесених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, просить ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 компенсувати на її користь витрати на правову допомогу з ОСОБА_2 скасувати, ухвалити нове рішення, яким відповідну заяву задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заява позивача про відмову від позову була подана після отримання ним відзиву відповідача ОСОБА_1 на позов, в якому, внаслідок належної юридичної роботи адвоката, було доведено безпідставність вимог позивача, останній достовірно знав про наявність спірного договору дарування та не оспорював його протягом 3 років, фактично погоджуючись з його правовою природою та змістом, крім того, звертаючись до суду із заявою про відмову від позову, підставою такої заяви визначає факт відновлення відносин з відповідачем, що не відповідає дійсності. Наведені обставини, на думку апелянта, свідчать про недобросовісність та необґрунтованість дій позивача ОСОБА_2 . Вказує, що пункт 3 статті 142 ЦПК України містить імперативний обов`язок компенсації понесених відповідачем витрат на правову допомогу у разі відмови позивача від позову у разі незадоволення таких вимог добровільно відповідачем. Крім того, вказує, що судом першої інстанції було порушено принцип гласності судового процесу, внаслідок відмови судді проводити судове засідання, через що представником відповідача через канцелярію суду було подано клопотання про закриття провадження у справі, що позбавило відповідача права бути вислуханим безпосередньо судом.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Моісєєнко Д.О., про визнання договору дарування недійсним та поділ майна подружжя (а.с. 2-43).

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом в порядку загального позовного провадження (а.с.47).

30 листопада 2021 року відповідачем ОСОБА_1 було подано відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити, судові витрати просила покласти на позивача. У відзиві на позов також зазначала, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи є витрати на правничу допомогу, розмір яких невідомий станом на дату підготовки цього відзиву та який орієнтовно складає 15 000 грн., докази на підтвердження витрат на правничу допомогу будуть надані у строки, встановлені ЦПК України (а.с.100-124).

01 грудня 2021 року позивачем надана заява про відмову від позову, внаслідок примирення сторін (а.с.129).

Відповідачем ОСОБА_1 надана заява про закриття провадження та про компенсацію понесених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача. Разом із заявою надано докази понесених судових витрат на загальну суму 5 600 грн. (а.с.130-138).

Відмовляючи у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Машошиної А.О., про стягнення на її користь компенсації понесених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в заяві не зазначено та не доведено, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив заздалегідь необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 4 ЦПК України, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначив, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, щоб її справа буде розглянута і вирішена судом.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9 зп).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі 550/936/18).

Загальне правило щодо розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду передбачено частиною третьою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі №199/9188/16-ц, від 07 липня 2021 року в справі №554/4353/17).

У частинах п`ятій та шостій статті 142 ЦПК України вказано, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат у разі закриття провадження у справі можливе саме у випадку необґрунтованості дій позивача та звертала увагу, що сам по собі факт закриття провадження не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №640/1029/18, провадження №14-443цс19, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №906/961/17, провадження №12-121гс19, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №810/3711/18, провадження №11-865апп19).

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16-ц, від 28 січня 2019 року у справі №619/1146/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі №202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі №521/3011/18; Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 09 липня 2019 року в справі №922/592/17, від 21 січня 2020 року в справі №922/3422/18, від 21 грудня 2020 року в справі №922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року в справі №820/4347/17, від 18 березня 2020 року в справі №280/5628/18.

Таким чином, колегія суддів наголошує, що для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У клопотанні про компенсацію понесених витрат на правничу допомогу, заявник не зазначила, які дії позивача у цій справі були необґрунтованими, що є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи у зв`язку із відмовою від позову та закриттям провадження у справі.

Вирішуючи вимоги відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та як наслідок виникнення його обов`язку відшкодувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу.

При цьому, звертаючись до суду вже з апеляційною скаргою, відповідач ОСОБА_1 зазначала, що позивач відмовився від позову після отримання ним відзиву відповідача ОСОБА_1 на позов, в якому внаслідок належної юридичної роботи адвоката, було доведено безпідставність вимог позивача, позивач достовірно знав про наявність спірного договору дарування та не оспорював його протягом 3 років, фактично погоджуючись з його правовою природою та змістом, крім того, звертаючись до суду із заявою про відмову від позову, підставою такої заяви визначає факт відновлення відносин з відповідачем, що не відповідає дійсності.

Колегія суддів зауважує, що право на подання заяви про відмову від позову на будь-якій стадії судового процесу є гарантованим процесуальним законодавством правом позивача, таким чином подання відповідної заяви після подання відповідачем відзиву на позову, не свідчить про зловживання ним своїми правами, як і не свідчить про необґрунтованість його позову.

Вважає безпідставним довід апеляційної скарги, що ігнорування свого права на звернення до суду із дійсним позовом протягом тривалого строку свідчить про поданням ним завідомо необґрунтованого позову.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення відповідачем норм процесуального права та незгоди із оскаржуваним судовим рішенням.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції принципу гласності судового процесу нічим об`єктивно не підтверджено, з матеріалів цивільної справи вбачається, що в судове засідання під час якого була постановлена оскаржувана ухвала сторони не з`явилися, докази зворотнього апелянтом надано не було.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про компенсацію на її користь витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала має бути залишена без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 березня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.