ПОСТАНОВА

іменем України

22 лютого 2022 року м. Кропивницький

справа № 387/1007/20

провадження № 22-ц/4809/382/22

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.

за участю секретаря судового засідання Гончар В.В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Піщанобрідське+»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2021 року, у складі судді Майстера І.П.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Піщанобрідське+» (далі по тексту ТОВ «Піщанобрідське+») звернулося до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову посилалося на те, що між сторонами укладений договір позики, що підтверджується видатковим касовим ордером від 10 липня 2020 року, який власноручно підписаний ОСОБА_1 та відповідно до якого ТОВ «Піщанобрідське +» надав відповідачці готівкові кошти у сумі 50000 гривень. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі. Позивачем 17 вересня 2020 року на адресу відповідачки цінним листом був направлений лист-вимога №72 від 17 вересня 2020 року про повернення протягом 30 днів від дня пред`явлення даної вимоги надані в позику грошові кошти в розмірі 50000 грн. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 вказаний лист отриманий 19 вересня 2020 року. Однак відповідач на момент звернення до суду з цим позовом ухиляється від повернення коштів. Посилаючись на зазначені обставини просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг за видатковим касовим ордером від 10 липня 2020 року №52 у розмірі 50000 грн.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Піщанобрідське +» борг за видатковим касовим ордером від 10 липня 2020 року №52 у розмірі 50000 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні апеляційного суду адвокат Коробєйніков А.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник ТОВ «Піщанобрідське+» адвокат Романяк М.Я. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції- скасуванню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом від 09.07.2020 №14, виданого директором ТОВ «Піщанобрідське+», ОСОБА_1 надано 50000 грн у позику за сімейними обставинами (а.с.8). ОСОБА_1 отримала кошти у сумі 50000 грн, що підтверджується видатковим касовим ордером від 10.07.2020 ТОВ «Піщанобрідське+», підпис одержувача Копотієнко (а.с.9).

Відповідно до картки рахунку: НОМЕР_1 , контрагенти: ОСОБА_1 : Замовлення за 2020 ТОВ «Піщанобрідське+», податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку встановлено, що 10.07.2020 ОСОБА_1 було виплачено 50000 грн (а.с.10,11-13).

Зі змісту листа-вимоги про повернення суми позики від 17.09.2020 за вих.№72 убачається, що ТОВ «Піщанобрідське+» направило вимогу ОСОБА_1 повернути ТОВ «Піщанобрідське+» протягом 30 днів від дня пред`явлення даної вимоги надані їй в позику грошові кошти у сумі 50000 грн (а.с.14).

Вказаний лист ОСОБА_1 відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримала 19.09.2020 (а.с.16).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та виходив з того, що видатковий касовий ордер від 10 липня 2020 року №52 є документом, який підтверджує факт передачі позивачем предмету позики відповідачеві.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з такого.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як зазначено у постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частин 1,3 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов`язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ). Якщо строк ( термін ) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частинами 1-2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Встановлено, що предметом у даній справі є спір про стягнення боргу за договором позики.У поданій позовній заяві позивач стверджує, що між сторонами було укладено та підписано договір позики, на підтвердження якого був виданий видатковий касовий ордер від 10.01.2020 року.

Проте, судом першої інстанції не надана оцінка вказаним обставинам, не витребувано та не досліджено примірник договору позики, який за твердженням позивача укладено у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частина 2 статті 1047 ЦК України визначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує переданий йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто сам по собі «інший документ» не підміняє собою договору позики, враховуючи ту обставину, що позикодавцем у цій справі є юридична особа. При укладенні договору позики сторони мають звернути увагу на форму, яка передбачена законодавцем для такого виду договорів.

Отже, проста письмова форма обов`язкова для договору позики лише у випадках, коли позикодавець - юридична особа, а також в усіх випадках, якщо сума договору позики перевищує встановлений законом розмір.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що видатковий касовий ордер від 10.07.2020 №52 є документом, який підтверджує факт передачі позивачем предмету позики відповідачеві, а факт знаходження оригіналу видаткового касового ордеру в розпорядженні позивача підтверджує існування по день розгляду спору цивільно-правових відносин між сторонами, які виникли з договору позики.

Крім того, як встановлено судом, видатковий касовий ордер від 10.07.2020,на який посилається позивач, не містить терміну виконання зобов`язання.

При цьому суд першої інстанції помилково посилався на практику Верховного Суду України у справі №6-1103цс16, яка не підлягає застосуванню у даних відносинах, оскільки, по-перше, судові спори по цим справам виникли між фізичними особами, по-друге, факт передачі коштів підтверджувався розпискою, а не касовим ордером.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц висловила правову позицію про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, враховуючи, що сторона відповідача в судовому засіданні заперечувала як факт укладання договору позики так і факт отримання грошей суд зобов`язаний був встановити наявність договору позики в письмовому вигляді, як про це стверджує позивач у позовній заяві, або відсутність такого договору, а у випадку відсутності - відповідно відсутність зобов`язань сторін за договором.

Проте суд першої інстанції залишено поза увагою зазначену обставину та не надано їй належної оцінки.

Крім того, наявність підпису відповідача на видатковому касовому ордері не може бути беззаперечним доказом наявності між сторонами договору позики та отримання відповідачем коштів за таким договором, оскільки між сторонами по справі існують договірні правовідносини за договорами оренди землі, власником якої є ОСОБА_1 , а орендарем ТОВ «Піщанобрідське+», укладеними у 2012 році. За такими касовими ордерами могла здійснюватись виплата орендної плати.

Також судом першої інстанції не встановлено факту передачі коштів позивачем відповідачу, зокрема, не з`ясовано за яких обставин це відбувалось, якими саме посадовими особами товариства передавались кошти та де саме це відбувалось.

Суд першої інстанції визнав встановленим факт отримання відповідачем коштів на підставі видаткового касового ордеру від 10.07.2020.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що порядок оформлення касових операцій визначений розділом III Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Національного Банку України від 29.12.2017 №148 (далі по тексту Положення).

Абзацом першим пункту 23 розділу III Положення визначено, що касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки. Касові документи можуть бути паперовими або електронними.

Відповідно до пункту 26 розділу III Положення видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3 до Положення) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки підписуються керівником і головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником. До видаткових ордерів додаються заяви на видачу готівки, розрахунки.

При розрахунках за договором позики в готівковій формі позикодавець - підприємство, що надає позику готівкою, оформляє на суму виданим коштів видатковий касовий ордер. Позичальник (його представник) вказує в ордері суму одержаних грошей прописом ставить дату та підпис.

Тобто ОСОБА_1 крім підпису мала власноручно проставити в ордері суму грошей прописом та дату.

Пунктом 27 розділу III Положення передбачено, що у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам установи/підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами).

З урахуванням вимог вказаного пункту, зважаючи на відсутність заяви відповідача на отримання коштів у позику, відсутність у видатковому касовому ордері від 10 липня 2020 року №52 найменування і номеру документа, що посвідчує особу ОСОБА_1 , відсутні підстави вважати, що касир ТОВ «Піщанобрідське+» видав відповідачеві готівкові кошти у сумі відповідно до вказаного касового ордеру.

Суд при винесенні рішення не встановлював, чи було видано готівкові кошти на підставі невизнаного позивачем видаткового касового ордеру третім особам. Позивач, в свою чергу, довіреностей на отримання готівкових коштів від Відповідача жодним особам не видавала.

Відповідно до пункту 28 розділу III Положення касир проводить видачу готівки тільки особі, зазначеній у видатковому касовому ордері або видатковій відомості.

Відповідно до пункту 34 розділу III Положення касир під час одержання касових ордерів або видаткових відомостей зобов`язаний перевірити:

наявність і справжність на документах підписів, передбачених додатками 2 та 3 до цього Положення, а на видатковій відомості - дозвільного напису керівника установи/підприємства або осіб, які ним уповноважені:

правильність оформлення документів, наявність усіх реквізитів;

наявність перелічених у документах додатків.

Касир повертає документи для оформлення в разі невиконання хоча б однієї із вимог, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 34 розділу III цього Положення.

Крім того, касові ордери або видаткові відомості після їх одержання або видачі за ними готівки підписуються касиром, а на доданих до них документах проставляється відбиток штампа або напис "Оплачено" із зазначенням дати (число, місяць, рік).

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції помилково не враховано відсутність штампа «Оплачено» на наданому видатковому касовому ордері, що свідчить про те, що кошти фактично за видатковим касовим ордером від 10.07.2020 № 52 не видавалися.

Заяви на видачу готівки, підписаної відповідачем, ТОВ «Піщанобрідське+» в якості доказу не надавало. Крім того, податкові розрахунки, що долучені до матеріалів справи підтверджують факт включення вказаних сум до податкової звітності, однак, не доводять, що готівкові кошти у вказаних сумах були отримані ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, враховуючи норми ч.3 ст.13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Підставу позову складають зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Піщанобрідське +» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики- відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 березня 2022 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова

В.В. Черненко