У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Хамник М.М.,

за участю секретаря судового засідання Івашко Я.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до громадської організації «Закарпатське товариство мисливців і рибалок «Лісівник» про визнання рішень неправомірними та поновлення членства у громадській організації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до громадської організації «Закарпатське товариство мисливців і рибалок «Лісівник» (місце знаходження: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Великі Лази, вул.Вознесенська, буд. 15) про визнання рішень неправомірними та поновлення членства у громадській організації.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.12.2020 відбулися збори низового колективу «Кам`яниця» ГО ЗТМР «Лісівник», оформлені протоколом зборів низового колективу «Кам`яниця» ГО ЗТМР «Лісівник» Ужгородської районної організації, на яких його виключили з колективу. В подальшому 05.01.2021 на засіданні президії ГО ЗТМР «Лісівник» підтримано вказане рішення низового колективу.

Позивач вважає вказане рішення незаконним та таким, що прийнято з порушенням положень Статуту ГО ЗТМР «Лісівник», Положення про відокремлений підрозділ ГО «ЗТМР «Лісівник» та таким, що порушує його право участі в громадському об`єднанні. Зокрема, посилається на порушення порядку прийняття відповідного рішення, відсутність правових підстав для його прийняття, відсутність кворуму та відповідних повноважень низового колективу.

Ухвалою суду від 19.08.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.10.2021 у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Сільваші В.М. 22.09.2021 про закриття провадження у справі, відмовлено.

Представником відповідача адвокатом Сільваші В.М. подано відзив на позов в якому він зазначає, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку (частина п`ята статті 1 Закону № 4572-VI). Статут ГО ЗТМР «Лісівник» затверджено загальними зборами уповноважених представників товариства 15 вересня 2016 року. У ньому визначаються порядок вступу до товариства і виходу з нього, права та обов`язки членів товариства, його органи управління, контролю та їх компетенція, порядок утворення майна товариства і розподілу прибутку, умови реорганізації і ліквідації товариства та інші положення, що не суперечать законодавчим актам України.

У пункті 1.5 Статуту визначено, що Товариство з моменту його державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, є неприбутковою організацією (відповідно до діючого законодавства України, що регулює діяльність неприбуткових організацій).

Таким чином спір між учасником (членом) Товариства та Товариством відповідно до предметної та суб`єктної юрисдикції підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої палати Верховного суду №127/21764/17 від 12.01.2021р.

Щодо суті спору, зазначає, що оскаржуване рішення низового колективу прийнято відповідно до вимог Положення ГО ЗТМР «Лісівник». Рішення прийнято одноголосно усіма присутніми членами низового колективу «Кам`яниця» ГО ЗТМР «Лісівник» і в подальшому затверджений президією ГО ЗТМР «Лісівник».

Вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників провадження, суд дійшов наступного висновку.

Згідно статуту ГО ЗТМР «Лісівник», затвердженого загальними зборами уповноважених представників товариства 15 вересня 2016 року та зареєстрованого в установленому порядку, Громадська організація «Закарпатське товариство мисливців і рибалок «Лісівник», надалі Товариство, є добровільною громадською організацією, яка об`єднує мисливців і рибалок Закарпатської області і створена на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод.

Відповідно до пункту 1.4 Статуту Товариство з моменту його державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, є неприбутковою організацією (відповідно до діючого законодавства України, що регулює діяльність неприбуткових організацій), має відокремлене майно, поточний рахунок, емблему, печатку і штамп з своїм найменуванням, що підлягають реєстрації встановленому законом порядку, здійснює свою діяльність керуючись цим Статутом.

В структурі ГО «ЗТМР «Лісівник» сформовано та функціонує структурний підрозділ відокремленого підрозділу ГО «ЗТМР «Лісівник» - низовий колектив ГО «ЗТМР «Лісівник».

Свою діяльність низовий колектив здійснює відповідно до Положення, затвердженого рішенням обласної Громадської організації «Закарпатське товариство мисливців і рибалок «Лісівник» від 23.06.2017.

19.12.2020 відбулися збори низового колективу «Кам`яниця» ГО ЗТМР «Лісівник», оформлені протоколом зборів низового колективу «Кам`яниця» ГО ЗТМР «Лісівник» Ужгородської районної організації, на яких позивача виключили з колективу. В подальшому 05.01.2021 на засіданні президії ГО ЗТМР «Лісівник» підтримано вказане рішення низового колективу.

Позивач вважає вказані рішення незаконним та таким, що прийняті з порушенням положень Статуту ГО ЗТМР «Лісівник», Положення про відокремлений підрозділ ГО «ЗТМР «Лісівник» та таким, що порушує його право участі в громадському об`єднанні, у зв`язку з чим просить визнати неправомірними вказані рішення в частині виключення його з членів низового колективу та поновити членство у громадській організації.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття суд, встановлений законом стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України , заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом, встановленим законом.

Право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

У пункті 52 рішення Меньшакова проти України (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі право на суд , яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на розгляд спору судом (пункт 25 рішення у справі Кутіч проти Хорватії , заява № 48778/99).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124, частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права порушені.

Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього Рішення).

Єдине обмеження, встановлене Конституцією України, полягає у прямій вказівці закону про обов`язковий досудовий порядок урегулювання такого спору.

Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

У разі відсутності такої вказівки будь-які обмеження доступу до суду є недопустимими і суперечать як міжнародним зобов`язанням України, яка ратифікувала Конвенцію, так і конституційним засадам.

Обмеження можливості звернення до суду й отримання судового захисту може свідчити про порушення основоположних прав людини.

Крім того, згідно з пунктом 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_3 і ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 ЦПК України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) відповідно до положення частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Аналіз цього положення у взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої статті 55 Конституції України дає підстави дійти висновку, що судам підвідомчі будь-які звернення фізичної особи щодо захисту своїх прав і свобод. Тому суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушено чи порушуються, або створено чи створюються перешкоди для їх реалізації, або має місце інше ущемлення прав і свобод.

За таких умов у контексті статті 3 Конституції України саме на державу в демократичному суспільстві покладається обов`язок забезпечення доступу громадян до ефективних способів захисту їх прав та свобод, зокрема до судового захисту.

У пункті 4.3 вказаного Рішення вказано, що відповідно до пункту 11 частини першої статті 92 Конституції України законами України визначаються, зокрема, засади утворення і діяльності політичних партій, інших об`єднань громадян.

Втручання державних органів та службових осіб у діяльність об`єднань громадян не допускається, крім випадків, передбачених цим Законом. Заборона втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб у створення і внутрішню діяльність політичних партій та їх місцевих осередків, крім випадків, передбачених зазначеним Законом, міститься також у нормативних приписах частини третьої статті 4 Закону України Про політичні партії в Україні . Об`єднання громадян діє на основі закону, статуту, положення (стаття 13 Закону №4572-VI). Тобто, визначаються питання, які належать до їх внутрішньої діяльності або виключної компетенції і підлягають самостійному вирішенню. Отже, втручання органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб у здійснювану в рамках закону діяльність об`єднань громадян не допускається.

22 липня 2020 року Конституційний Суд України Рішенням № 15-уп(ІІ)/2020 у справі № 3-291/2019(6949/19), розглядаючи конституційну скаргу ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини третьої статті 221 КЗпП України, звернув увагу, що з аналізу приписів частин першої, третьої статті 8, частини першої статті 55 Конституції України, а також положень статті 221 КЗпП України щодо порядку розгляду трудових спорів оспорюваним положенням КЗпП України не встановлено заборон на оскарження в суді спорів про дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об`єднань громадян, у тому числі членів професійних спілок, за рішенням органів, що їх обрали, а лише у зв`язку зі специфікою цієї категорії спорів передбачено застереження щодо непоширення на них порядку розгляду трудових спорів.

З наведеного можна зробити висновок, що під юрисдикцію суду підпадають будь-які правовідносини, в яких їх сторона вважає, що її права порушено, оспорено чи не визнано. Обмеження доступу до правосуддя чітко регламентувалося лише волевиявленням особи вирішити спір у позасудовому порядку, а також якщо такий спір стосується створення громадської організації, питань її внутрішньої організації, взаємовідносин членів об`єднань громадян, їх підрозділів, статутної відповідальності членів цих об`єднань, які базуються на законі, що визначено у Конституції України та розтлумачено у рішеннях Конституційного Суду України, які є обов`язковими до виконання.

З урахуванням особливостей створення, діяльності та припинення громадського об`єднання (організації) при вирішенні питання про юрисдикцію суду у спорах за участю громадського об`єднання (організації) необхідно враховувати, що у статті 3 Закону України Про громадські об`єднання № 4572-VI передбачено, що громадські об`єднання утворюються і діють на принципах: 1) добровільності; 2) самоврядності; 3) вільного вибору території діяльності; 4) рівності перед законом; 5) відсутності майнового інтересу їх членів (учасників); 6) прозорості, відкритості та публічності.

Добровільність передбачає право особи на вільну участь або неучасть у громадському об`єднанні, у тому числі в його утворенні, вступі в таке об`єднання або припиненні членства (участі) в ньому.

Самоврядність передбачає право членів (учасників) громадського об`єднання самостійно здійснювати управління діяльністю громадського об`єднання відповідно до його мети (цілей), визначати напрями діяльності, а також невтручання органів державної влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в діяльність громадського об`єднання, крім випадків, визначених законом.

Відсутність майнового інтересу передбачає, що члени (учасники) громадського об`єднання не мають права на частку майна громадського об`єднання та не відповідають за його зобов`язаннями. Доходи або майно (активи) громадського об`єднання не підлягають розподілу між його членами (учасниками) і не можуть використовуватися для вигоди будь-якого окремого члена (учасника) громадського об`єднання, його посадових осіб (крім оплати їх праці та відрахувань на соціальні заходи).

Прозорість, відкритість передбачає право всіх членів (учасників) громадського об`єднання мати вільний доступ до інформації про його діяльність, у тому числі про прийняті громадським об`єднанням рішення та здійснені заходи, а також обов`язок громадського об`єднання забезпечувати такий доступ.

У статті 21 Закону України «Про громадські об`єднання» № 4572-VI перелічені права громадського об`єднання. Також окремо зазначені права громадського об`єднання зі статусом юридичної особи, зокрема: право бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства; здійснювати відповідно до закону підприємницьку діяльність безпосередньо, якщо це передбачено статутом громадського об`єднання, або через створені в порядку, передбаченому законом, юридичні особи (товариства, підприємства), якщо така діяльність відповідає меті (цілям) громадського об`єднання та сприяє її досягненню. Відомості про здійснення підприємницької діяльності громадським об`єднанням включаються до ЄДР.

Спори за участю громадського об`єднання зі статусом юридичної особи як учасника цивільних правовідносин підлягають розгляду у судах відповідно до вимог як ЦПК України, так і Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) залежно від змісту позовних вимог та сторін такого спору.

З урахуванням вимог цього Закону можна зробити висновок, що юрисдикція суду не поширюється на правовідносини щодо створення громадського об`єднання чи громадської організації, визначення напряму її діяльності, здійснення управління діяльністю (окрім звільнення керівника), порядку та підстав набуття та припинення членства у громадській організації (громадському об`єднанні), участі у роботі громадської організації; делегування своїх представників на загальні збори громадської організації, у керівні органи, участі у розробці рішень та їх реалізації, можливості вносити пропозиції, рекомендації та проекти документів на розгляд органів громадської організації; користування послугами громадської організації, а також усіма видами методичної, консультативної та іншої допомоги, яку може надати громадська організація, на умовах, затверджених правлінням; обговорення питання роботи громадської організації та виборних органів, внесення пропозиції про вдосконалення їх діяльності; вимоги розгляду на засіданнях правління будь-яких питань, що стосуються діяльності громадської організації; отримання інформацію про роботу органів громадської організації, участі у заходах, які проводяться громадською організацією або організовані за її участю; користування підтримкою громадської організації для вдосконалення, розширення та підвищення ефективності своєї роботи, вільно обговорювати питання роботи громадської організації та виборних органів, внесення пропозиції про вдосконалення їх діяльності; установлення і розвитку через громадську організацію двосторонніх та багатосторонніх зв`язків з іншими членами громадської організації; отримання інформаційних, методичних та інших матеріалів, практичної допомоги у створенні професійних творчих центрів, майстерень, лабораторій та інше.

Внутрішньостатутною діяльністю громадського об`єднання (громадської організації) є питання її створення, визначення напряму діяльності, реалізація прав її членів на участь у такій діяльності у правовідносинах, що не є за своїм змістом цивільно-правовими та не впливають на повноваження громадської організації як учасника цивільних чи трудових правовідносин, які урегульовані нормами цивільного, господарського чи трудового права та стосуються цивільних прав та інтересів третіх осіб.

Судом встановлено, що позовні вимоги стосуються поновлення членства позивача у колективі первинної ланки низового колективу та Громадської організації Закарпатське товариство мисливців і рибалок «Лісівник», а предметом спору є порядок скликання зборів членів низового колективу, їх правомочності, що є внутрішньостатутною діяльністю товариства.

З цього питання у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що організаційна автономія об`єднань є важливим аспектом свободи, яка захищена статтею 11 Конвенції (рішення від 04 квітня 2017 року у справі Ловрич проти Хорватії , пункт 71). При цьому є законним, щоб держави встановлювали певні мінімальні вимоги щодо ролі та структури керівних органів об`єднання. Завданням органів не є забезпечення дотримання кожної окремої формальності, викладеної у власному статуті об`єднання (пункти 72 та 78 рішення від 08 жовтня 2009 року у справі Тебієті Мухафізе Джемієті та Ісрафілов проти Азербайджану ). Тобто йдеться про мінімальні стандарти регулювання суб`єктивних цивільних прав учасників юридичних осіб, які встановлені законом та відтворюються у статутних документах організації.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вирішення питання щодо порядку скликання зборів членів низового колективу та їх правомочності стосується процедури прийняття рішення і за своїм змістом не є цивільно-правовими та не впливає на повноваження громадської організації як учасника цивільних чи трудових правовідносин, а відносяться до внутрішньостатутної діяльності громадського об`єднання, а відтак не підлягає судовому розгляду.

Як зазначає Верховний Суд у своєму рішенні від 17 лютого 2021 року (справа № 9901/152/20 провадження № 11-214заі20) поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку певного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку окремого судочинства, і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що даний спір взагалі не підлягає судовому розгляду, суд доходить висновку, що провадження у справі необхідно закрити.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України Про судовий збір закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях є підставою для повернення сплаченого в дохід держави судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила.

Таким чином, з урахуванням того, що суд прийшов до висновку про закриття провадження по справі, наявні всі підстави для повернення сплаченого судового збору особі, яка його сплатила.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 19, 200, 255, 260 ЦПК України, Законом України Про судовий збір , суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до громадської організації «Закарпатське товариство мисливців і рибалок «Лісівник» про визнання рішень неправомірними та поновлення членства у громадській організації, - закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області о6.12.2000, РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у сумі 2724 грн. (дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні), який був сплачений 16.08.2021 року згідно квитанції №ПН2165802.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Повний текст ухвали складений 06 квітня 2022 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник