ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1063/22 Справа № 204/3070/20 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2020 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 08 жовтня 2015року позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2265доларів США та 1780 Євро, що підтверджується розписками, відповідно до яких відповідач зобов`язується повернути позивачеві позичені кошти, при цьому строк повернення не встановлено. Оскільки строк повернення грошей в розписках не встановлений, 16.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів в розмірі 2 265 доларів США та 1 780 Євро у семиденний строк, тобто до 23.05.2017 року. Ця вимога була направлена відповідачу за його місцем проживання. Але й до теперішнього часу, а саме до 20.05.2020 року вищезазначена вимога відповідачем не задоволена, грошові кошти позивачу не повернуті.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 111723,40грн, що у сумі еквівалентно 2265 доларів США та 1780 євро по курсу НБУ, проценти за користування коштами у розмірі 51446,30грн., річні проценти відповідно до ст.625 ЦК України 10036,74грн., судовий збір в розмірі 1121,24грн.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року просить заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року по справі №204/3070/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач, як доказ існуючих правовідносин та наявності неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань, надав розписки, в яких зазначено, що ОСОБА_2 , вказано його паспортні данні, зобов`язується повернути суму боргу у сумі 2265 доларів США та 1780 Євро, розписка написана 08.10.2015року, стоїть підпис без його розшифровки(а.с.10-11).

Позивач виконав свої зобов`язання належним чином, а саме, надав відповідачу грошові кошти в сумі 2265 доларів США та 1780 євро, що підтверджується розписками відповідача.

З наданих суду розписок також вбачається, що ними не було встановлено строк повернення грошових коштів. Тому, на виконання ч.2 ст.530 ЦК України, позивачем було надіслано на адресу відповідача письмову вимогу (викладену російською мовою) від 16 травня 2017 року про повернення грошових коштів у семиденний строк (а.с. 12).

В судовому засіданні позивач пояснив, що в письмовій вимозі від 16.05.2017 року помилково вказано строк повернення грошових коштів, оскільки в розписках, за якими позивач просить стягнути з відповідача заборгованість не передбачено строк повернення коштів. Крім цього, позивач пояснив, що і раніше давав відповідачу гроші у борг.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів.

За правилами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, заміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листа, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Крім того, частиною першою статті 530, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої палати Верховний Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано доказів, що дану вимогу було надіслано саме за тими розписками, за якими позивач просить стягнути заборгованість з відповідача, крім цього, сам позивач в судовому засіданні пояснив, що в ній є помилки, а також, неможливо встановити коли саме було надіслано вимогу, оскільки на ньому нечітко зображена (змазана) дата відправлення(а.с.12).

Інших доказів направлення чи взагалі отримання відповідачем цієї вимоги суду не надано.

Доводи апеляційної скарги, що вимога була направлена відповідачу ОСОБА_2 за місцем його проживання про що свідчить опис вкладення до листа з відміткою відділення поштового зв`язку про його прийняття до відправлення адресату із чітким зазначенням дати прийняття - 18.05.2020року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи(а.с.12) такої інформації вказаний опис не містить.

Крім того, відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку (затверджені постановою КМУ від 05.03.2009 №270) належним доказом надіслання документів є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість(Верховний Суд у постанові від 20.06.2018 №820/1186/17 ).

Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні роз`яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов`язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

Отже, апелянтом не доведено належними та допустимими доказами, що дану вимогу було надіслано саме за тими розписками, за якими позивач просить стягнути заборгованість з відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова