ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1484/22 Справа № 199/4943/20 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання право користування житловим приміщенням та вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання право користування житловим приміщенням та вселення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 14 вересня 1996 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу мати дружини, ОСОБА_1 , запропонувала їм вселитися та проживати в домоволодінні АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння належить на праві власності ОСОБА_1 . У 1998 році позивач та ОСОБА_2 вселилися в дане домоволодіння на правах членів сім`ї власника. З моменту вселення та по вересень 2019 року, на протязі двадцяти років, позивач проживав разом з родиною в вищезазначеному домоволодіння. На протязі всього часу позивач своїм трудом з використанням коштів сімейного бюджету та коштів, наданих його батькам постійно займався покращенням житлових умов: укріпив фундамент, перекрив дах, добудував частину будинку, провів водопровід, газопровід, каналізацію, перебудував літню кухню та гараж, де працював як майстер по ремонту автомобілів. Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останні два роки наша сім`я переживала складні часи, пов`язанні з кризою сімейних стосунків. В серпні 2018 року виникла конфліктна ситуація та ОСОБА_2 за його відсутності змінила замки на вхідних дверях житлового будинку, не визнаючи його право користування даним житловим приміщенням. 13.06.2019 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська розірвано шлюб між сторонами. З вересня 2018 року позивач змушений тимчасово проживати в будинку своїх батьків адресою: АДРЕСА_2 , але постійно підтримував зв`язок з сім`єю, має мету відновити стосунки та повернутися в будинок, де проживав 20 років. Позивач вважає, що його право на користування житлом порушене, тому просив суд визнати його право користування житловим приміщенням, вселити до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання право користування житловим приміщенням та вселення - відмовлено.

Судові витрати позивача ОСОБА_3 у вигляді судового збору віднесено на його рахунок, у стягненні судових витрат відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у вигляді правничої допомоги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати частково рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.01.2021 року у цивільній справі № 199/4943/20 в частині відмови відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у стягненні судових витрат у вигляді правничої допомоги та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, яким стягнути судові витрати на надану професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У відзиві ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2021 року просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.01.2021 року у справі № 199/4943/20 без змін.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 липня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання право користування житловим приміщенням та вселення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачами заявлено клопотання про стягнення з позивача на їх користь судових витрат на професійну правничу допомогу понесених ними під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п.1 ч.3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані наступні документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимог.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відмовляючи в задоволенні вимог відповідачів, в частині стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до суду відповідачами надано договори про надання правової допомоги від 30.10.2020 року, укладені між адвокатом Пімаховим Д.О. та відповідачами, додаткові угоди до договорів від 13.11.2020 року та від 15.12.2020 року, розрахунок вартості адвокатського гонорару, однак доказів сплати вищевказаних витрат на правничу допомогу відповідачами суду першої інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачами до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи,а тому вважає що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2021 року в частині відмови в стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2021 року в частині відмови в стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова