справа № 274/5501/21
провадження № 2/0274/394/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.02.2022 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання - Рудич М.О., позивача, представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Райгородоцької сільської територіальної громади про визнання права власності на земельну частку (пай) із резервних земель колективної власності -

В с т а н о в и в :

25.08.2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним вище позовом, відповідно до якого просить суд визнати за ним право власності на земельну частку ( пай) із земель реформованого сільськогосподарського підприємства " Колгосп ім. Кірова" Бердичівського району Житомирської області з наданням йому за рахунок резервного фонду Райгородецької сільської ради на території Озадівського старостату Бердичівського району Житомирської області.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що являється переселенцем із зони, що зазнала радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 році. До моменту переселення разом із сім`єю в с.Озадівка Бердичівського району по переводу з Малинського району Житомирської області с Барвінки, з травня 1980 року по грудень 1990 року працював на посаді слюсара, монтажника та газоелектрозварювальника в СГП ім Тараскіна. Починаючи з 15.12.1990 року по 01.10.1994 року працював в колгоспі ім.Кірова с.Озадівка Брдичівського району Житомирської області газоелектрозварювальником та був членом КСП. Надалі працював оператором котельні місцевої школи, яка спочатку перебувала на балансі колгоспу ім.Кірова, а згодом перейшов на баланс сільської ради с.Озадівка Бердичівського району Житомирської області. Протягом часу існування колгоспу ім. Кірова рішення про його виведення з членів колгоспу не приймалося. Зазначає, що його помилково не було внесено до списку, що додавався до державного акту на право колективної власності на землю, хоча він мав право на земельну частку (пай) члена КСП ім.Кірова, як член колгоспу.

Вказав, що окрім його членства в КСП " Колгосп ім. Кірова" право на земельну частку ( пай) він має і на підставі Закону України " Про порядок виділення в натурі ( на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток ( паїв), статтею 1 якого визначається коло осіб, що мають право на земельну частку ( пай). Зокрема такими визнаються громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного ( обов"язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України. що самостійно переселилися х територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

В зв`язку з перебуванням на заробітках в іншій місцевості, про наявність права на отримання сертифікату про право на земельну частку (пай) реформованого КСП ім.Кірова він дізнався нещодавно, що і стало підставою для звернення до суду.

Одночасно просить суд визнати причини пропуску строків позовної давності і подання позовної заяви про визнання права власності на земельну частку ( пай) поважними та поновити їх.

Ухвалою від 14.09.2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження ( а.с. 33).

29.10.2021 року сільським головою Райгородоцької сільської ради Бердичівського району району подано відзив на позовну заяву відповідно до якого Райгородоцька сільська рада не заперечує проти позовних вимог по суті. Звертають увагу на те,що на даний час поняття " резервні землі " не існує ( а.с.41).

Протокольною ухвалою суду від 19.01.2022 року справу призначено до судового розгляду ( а.с. 45).

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили викладені в позовній заяві обставини та з наведених в ній підстав просили їх задовольнити.

Представник відповідача - Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області в судове засіданні не з`явився, надіслав відзив, в якому зазначив, що просять розгляд справи проводити без присутності представника Райгородоцької сільської ради за наявними матеріалами справи( а.с.41).

Заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 12.04.2010 ( категорія 4) має право на пільги і компенсації встановлені Законом України " Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"( а.с.8).

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_2 , 1952 р.н. з 19.05.1980 по 06.12.1990 працював В СГП ім.Тараскіна, слюсарем 5 розряду монтажником ( а.с. 10).

15.12.1990 року ОСОБА_2 був прийнятий в члени колгоспу ім.Кірова газоелектрозварювачем, 01.10.1994 року звільнений з колгоспу з роботи згідно поданої заяви ( а.с.10).

Як вбачається з Архівного витягу, виданого архівним сектором Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області від 18.03.2020 року за № 53, відповідно до Протоколу № 2 засідання правління колгоспу ім. Кірова с. Озадівка Бердичівського району від 10.01.1991 року було вирішено прийняти ОСОБА_2 в члени колгоспу, рекомендовано зборам уповноважених затвердити дане рішення, надано роботу по спеціальності газоелектрозварювача в будівельну бригаду з 15.12.1990 року ( а.с.12).

Згідно довідки Озадівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 27.10.2020 №659 ОСОБА_2 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , в розпаюванні землі колективної власності на земельні частки (паї) реформованого КСП ім Кірова Озадівської сільської ради не приймав участі та земельної частки (паю) не одержував ( а.с. 14).

Згідно довідки архівного сектору Бердичівської районної державної адміністрації від 25.02.2020 №34 в протоколах загальних зборів та засідань правління КСП ім.Кірова с Озадівка за 1995-1998 року рішення про виведення ОСОБА_2 з членів КСП не виявлено ( а.с.13).

Згідно довідки Озадівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 27.10.2020 №660, на момент розпаювання землі колективної власності на земельні частки (паї) реформованого КСП ім.Кірова Озадівської сільської ради, ОСОБА_2 був помилково пропущений ( А.С.16).

Згідно довідки Озадівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 27.10.2020 №661, на територіях Озадівської сільської ради є вільні резервні земельні частки (паї) із земель колективної власності реформованого КСП ім.Кірова Озадівської сільської ради ( а.с.15).

Частиною 9 ст.5 Земельного кодексу України (у редакції від 22.06.1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 листа Верховного Суду України від 29.10.2008 року № 19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу (далі - СК), сільськогосподарського акціонерного товариства (далі - CAT), у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи CAT, а про наявність трудових відносин з ними.

Таку позицію неодноразово висловлював Верховний Суд за результатами розгляду аналогічних справ, зокрема в постанові від 29.09.2021 року №181/257/19 (провадження №61-19430св20), від 23.09.2021 року №563/1407/19 (провадження №61-510св21) та ін.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 дійсно працював у колишньому колгоспі ім.Кірова з 15.12.1990 року по 01.10.1994 рік газоелектрозварювачем.

Разом з цим, розпаювання земель колгоспу відбулося 05.01.1996 року.

Тобто, під час розпаювання земель колгоспу ім.Кірова ОСОБА_2 не був його членом, а відповідно і не міг увійти до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Як зазначалося судом, згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та Указу Президента №720/95 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 із зазначених вище підстав задоволенню не підлягають.

Щодо посилання позивача на Закону України " Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", зокрема ст. 1 якого передбачено, що право на земельну частку (пай) мають громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Як встановлено судом відповідно до направлення № 6085 від 10.03.1990 року ОСОБА_2 разом із родиною, переселився з с. Барвінки Малинського району Житомирської області в зв"язку з радіоактивним забрудненням цього населеного пункту внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС ( а.с.11). Станом на 10 березня 1990 року ОСОБА_2 не був членом колективного або іншого сільськогосподарського підприємства, згідно запису трудової книжки він працював в с-з Тараскіна на посаді слюсара 5 розряду монтажником ( а.с.10). Отже позивач не має права на набуття земельної ділянки ( паю ) на підставі Закону України " Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

За змістом положень ч.4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України даний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності , тобто, після 01 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Приписами ч.6 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки спірні правовідносини мали місце в 1994 -1996 роках, то до них підлягають застосуванню положення ЦК УРСР, в тому числі й щодо інституту позовної давності.

Відповідно до приписів ст.71, 76 ЦК УРСР, чинного на час існування спірних правовідносин, загальний строк позовної давності становить три роки, який починає перебіг з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі ст.75, 80 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін й закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «дізналася» та «повинна дізнатися» у статті 76 ЦК УРСР (аналогія статті 261 ЦК України), дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі №914/3224/16 (п.7.10 - 7.12).

ОСОБА_2 клопоче про поновлення пропущеного строку позовної давності, посилаючись, що у зв"язку з його перебуванням на заробітках в іншій місцевості про наявність у нього права на отримання особистого державного акту ( сертифікату) про право на земельну частку ( пай) реформованого КПС ім. Кірова йому стало відомо нещодавно, що і стало підставою звернення до суду.

Однак, такі твердження позивача є необґрунтованими і не заслуговують на увагу оскільки позивачем до матеріалів справи не надано жодного належного доказу про його постійне перебування за межами с. Озадівка Бердичівського району Житомирської області протягом тривалого часу, а саме з 1996 року по час коли він дізнався про наявність у нього права на земельну частку пай( позивачем не назначено дату).

В зв`язку з цим, вимога позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного земельного права не підлягає задоволенню.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд вважає, що на час звернення ОСОБА_2 з даним позовом до суду сплив строк позовної давності, правові підстави для поновлення вказаного строку відсутні, а тому в задоволенні вимог позивача слід відмовити з наведених вище судом підстав, в тому числі і пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 4,12- 13, 76-81, 211, 258-261, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Райгородоцької сільської територіальної громади про визнання права власності на земельну частку (пай) із резервних земель колективної власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.М. Вдовиченко