ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2942/21 Номер провадження 22-ц/814/826/22Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р. І. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Абрамова П.С., Одринської Т.В.,

при секретарі Філоненко О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 24 січня 2022 року, постановлену у складі головуючого судді Тимчука Р.І., повний текст судового рішення виготовлено без зазначення дати, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Азалія» ЛТД, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про припинення трудових відносин та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Азалія» ЛТД (далі - ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД), треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про припинення трудових відносин та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням загальних зборів засновників ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД від 07 червня 2010 року (протокол №2) його призначено тимчасово виконуючим обов`язки директора з 08 червня 2010 року.

На даний час ОСОБА_1 втратив інтерес до управління підприємством та вирішив припинити трудові відносини в порядку статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку із чим на ім`я засновника ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД ОСОБА_2 , яка володіє 60% статутного фонду, направив заяву про звільнення за власним бажанням (а.с.34).

У зв`язку з відсутністю будь-якої реакції з боку засновника товариства на вказану заяву, ОСОБА_1 направив на адресу загальних зборів учасників ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД та безпосередньо товариству засобами поштового зв`язку ще одну заяву про звільнення з посади директора за власним бажанням з 23 вересня 2021 року (а.с.30), на яку також не отримав жодної відповіді.

Після цього, на адресу учасників (засновків) ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було направлено повідомлення про проведення загальних зборів учасників товариства з ініціативи виконавчого органу (в.о. директора), в якому було зазначено про скликання 20 жовтня 2021 року загальних зборів учасників товариства щодо вирішення питання про звільнення за власним бажанням тимчасово виконуючого обов`язки директора товариства ОСОБА_1 на підставі раніше поданої ним заяви (а.с.47, 48).

Однак, зазначені збори так і не відбулися через неявку учасників (засновників) товариства.

На думку позивача така бездіяльність учасників товариства щодо розгляду питання та прийняття рішення про його звільнення фактично призводить до обмеження права вільно обирати місце роботи, оскільки законом та статутом товариства розгляд даного питання віднесено до виключної компетенції загальних зборів товариства.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд встановити факт перебування на посаді директора ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД з 08 червня 2010 року, визнати припиненими трудові відносини з ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД у зв`язку з його звільненням за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з 28 вересня 2021 року та виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис (відомості) про нього як керівника (підписанта) ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 24 січня 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про припинення трудових відносин та зобов`язання вчинити дії закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що, оскільки, відповідно до положень статуту ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД, директор підприємства є членом виконавчого органу, який призначається засновниками, даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаною ухвалою місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що віднесення до компетенції загальних зборів товариства права на звільнення з посади директора не перетворює цей спір у корпоративний, оскільки питання звільнення керівника у даному випадку пов`язано лише із його приватними інтересами.

Також стверджує, що звернувся за захистом своїх невизнаних трудових прав як фізична особа, яка у визначеному трудовим законодавством порядку попередила свого роботодавця про припинення трудових відносин за власним бажанням, а тому вважає, що в даному випадку є помилковим висновок місцевого суду про те, що спір виник з корпоративних правовідносин, зокрема щодо управлінської діяльності товариства.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши апелянта ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням загальних зборів засновників ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД від 07 червня 2010 року (протокол №2) було ухвалено призначити ОСОБА_1 тимчасово виконуючим обов`язки директора з 08 червня 2010 року (а.с.26).

Наказом ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД від 08 червня 2010 року №08/06-01 ОСОБА_1 призначено тимчасово виконуючим обов`язки директора з 08 червня 2010 року (а.с.29).

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 не є учасником ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД.

У червні 2021 року на ім`я засновника ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД ОСОБА_2 , яка володіє 60% статутного фонду, ОСОБА_1 направив заяву про звільнення за власним бажанням (а.с.34).

У зв`язку з відсутністю будь-якої реакції з боку засновника товариства на вказану заяву, ОСОБА_1 направив на адресу загальних зборів учасників ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД та безпосередньо товариству засобами поштового зв`язку ще одну заяву про звільнення з посади директора за власним бажанням з 23 вересня 2021 року (а.с.30), на яку також не отримав жодної відповіді.

Після цього, на адресу учасників (засновків) ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було направлено повідомлення про проведення загальних зборів учасників товариства з ініціативи виконавчого органу (в.о. директора), в якому було зазначено про скликання 20 жовтня 2021 року загальних зборів учасників товариства щодо вирішення питання про звільнення за власним бажанням тимчасово виконуючого обов`язки директора ОСОБА_1 на підставі раніше поданої ним заяви (а.с.47, 48).

Однак, зазначені збори так і не відбулися через неявку учасників (засновників товариства, що підтверджується копією протоколу ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД від 20 жовтня 2021 року (а.с.49-50).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2021 року відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ Фірма «Азалія» ЛТД, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про припинення трудових відносин та зобов`язання вчинити дії.

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки не є трудовим спором, а виник з корпоративних правовідносин.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У пункті 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У статті 21 КЗпП України вказано, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

Відповідно до частини 3 статті 80 Господарського кодексу України (далі - ГК України) товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

Положеннями частини 1 статті 167 ГК України передбачено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно із частиною 3 статті 167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини 1 та 2 статті 97 ЦК України).

За змістом статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені, або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Також у статті 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» закріплено, що органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).

Згідно з пунктом 1 розділу ІІІ Статуту ТОВ Фірма «Азалія», затвердженого протоколом №3 загальних зборів засновників від 01 грудня 2011 року (далі - Статут), товариство є самостійним господарчим суб`єктом, що здійснює свою виробничу, комерційну, посередницьку та науково-дослідницьку діяльність з метою одержання прибутку (а.с.63-72).

У розділі ІV та VІ Статуту передбачено, що для належного функціонування у товаристві створюються такі органи управління: загальні збори учасників, як вищий орган управління товариства, виконавчий орган в особі директора і контролюючий орган - ревізійна комісія.

До виключної компетенції загальних зборів учасників віднесено, зокрема, призначення директора товариства (підпункт в) пункту 2 розділу ІV Статуту).

У пункті 1 розділу VІ Статуту визначено, що директор товариства здійснює керівництво його поточною діяльністю.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с.13-22) вбачається, що станом на 28 жовтня 2021 року в графі «Керівник юридичної особи, а також відомості про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, тощо» з 08 червня 2010 року вказано ОСОБА_1 .

У своєму рішенні від 12 січня 2010 року №1-рп/2010 Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вказана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, у зв`язку із чим правильно закрив провадження у цивільній справі.

Натомість, твердження апелянта про те, що віднесення до компетенції загальних зборів товариства права на звільнення з посади директора не перетворює цей спір у корпоративний, оскільки питання звільнення керівника у даному випадку пов`язано лише із його приватними інтересами, є хибним та спростовується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Також твердження скаржника про те, що факт звернення ОСОБА_1 , як фізичної особи, за захистом своїх невизнаних трудових прав свідчить про виключне існування правовідносин, які регулюються КЗпП України, не заслуговує на увагу, оскільки в даному випадку ОСОБА_1 являється директором товариства, який одноосібно представляє собою виконавчий орган товариства, а тому вказаний спір виник не з трудових правовідносин, а з корпоративних правовідносин, зокрема щодо здійснення управлінської діяльності товариства.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування ухвали суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 24 січня 2022 року про закриття провадження у справі - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2022 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді: П.С. Абрамов

Т.В. Одринська