Справа № 504/789/21
провадження №2/504/612/22
16.02.2022смт.Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області в складі
головуючої судді Вінської Н.В., .
при секретарі Коцар А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Доброслав Одеської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи: служби у справах дітей Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини,-
12.03.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно їх доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із невиконанням ним батьківських обов`язків по вихованню дитини, в обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23.09.2006 року по 08.12.2010 року. Від шлюбу мають доньку, яка проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач батьківські обов`язки по відношенню до дитини не виконує, матеріальну допомогу не надає, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Крім того просить стягнути із відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх його видів доходу (заробітку).
Представник позивача у судове засідання не з`явився надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутність, додатково зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надавши висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав та просив справу розглядати за їх відсутність.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.
Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 23.09.2006 року по 20.122010 року, що підтверджується копією рішення Комінтернівського районного суду Одеської області у справі №2-3068/10р від 08.12.2010 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 проживає у буд. АДРЕСА_1 разом із своєю донькою ОСОБА_3 , про що свідчить довідка про склад сім`ї від 11.03.2021 року.
Відповідно до характеристики наданої класним керівником ОСОБА_4 та директором Одеської спеціалізованої школи №40 Запороженко Н.А., рідний батько ОСОБА_5 за весь час перебування доньки у початкових класах жодного разу не відвідував школу, не цікавився навчальним процесом, не відвідував батьківських зборів та зовсім не комунікував із вчителем.
Згідно висновку органу опіки та піклування Доброславської селищної ради, орган опіки та піклування, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його малолітньої доньки - ОСОБА_6 .
Зокрема у своєму висновку, орган опіки та піклування зазначив, що зі слів ОСОБА_6 , вона із батьком не спілкується та в останнє його бачила у 2019 році, наразі зв`язок із ним відсутній; ОСОБА_2 спілкуватись із представниками служби у справах дітей відмовився на засідання комісії до служби не з`явився;
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що в ході судового розгляду було встановлено, що відповідач не приймає участь у вихованні, навчанні та утриманні доньки, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини.
Ухвалюючи рішення, суд критично відноситься до висновку органу опіки та піклування Доброславської селищної ради щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки зазначений висновок ґрунтується виключно на словах матері відповідача, бабусі дитини - ОСОБА_7 , натомість батько дитини належної зацікавленості та бажання брати участь у вихованні чи утриманні дитини не виявив. Аналогічне відповідає обставинам, які були встановлені в ході судового розгляду, у зв`язку з чим, суд констатує, що зазначений висновок органу опіки та піклування не відповідає інтересам дитини, не є захистом її прав у майбутньому та суперечить вимогам Конвенції ООН про права дитини.
Крім того, суд зауважує, що органом опіки та піклування у своєму висновку, було зазначено, що ОСОБА_6 не бачила батька з 2019 року, що на думку суду свідчить про самоусунення від батьківських обов`язків ОСОБА_2 , який свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, при цьому доказів, які б свідчили про те, що позивач якимось чином перешкоджає йому у побаченнях з дитиною суду не надано.
Суд критично ставиться до письмових заяв ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та не приймає до уваги зазначені письмові покази, оскільки зазначені особи не були допитані у якості свідків судом, не були повідомлені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Згідно ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Також, положення статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Крім того, статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
В частині стягнення аліментів на користь позивача на утримання дитини, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. (ч.3 ст.181 СК України).
Відповідно до частини 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Як встановлено ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За положеннями ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом.
Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті від заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів, суд виходив з того, що позивач як одержувач аліментів просила визначити аліменти в ј частині від усіх видів доходу (заробітку) відповідача, що на думку суду є розумним, не поставить відповідача у скрутне матеріальне положення та з огляду на його працездатний вік, визначений розмір аліментів не буде для нього непосильним тягарем.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за позовами про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
В силу п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
На підставі ст.ст.150,155,164,165, 182 - 183, 191 СК України, ст.10-11 ЗУ «Про охорону дитинства» та керуючись ст.ст. 12,89,259,263-265,273,280 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи служби у справах дітей Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно його малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частині від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.03.2021 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави судовий збір за подання заяви про стягнення аліментів у розмірі 908,00 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Н.В. Вінська