№ 207/4236/13-ц
№ 2/207/491/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Подобєд О.К.

при секретарі Пильовій І.О.

за участю представника відповідача Івах Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебуває справа за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою суду від 01 червня 2020 року було замінено стягувача по справі з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент».

Ухвалою суду від 08 грудня 2021 року було скасовано заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13.01.2014 року у справі №207/4236/13-ц (2/207/105/14) та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання представник позивача ТОВ «ФК «Есаймент» не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заявив клопотання про закриття провадження у справі, оскільки зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зазначив, що кредитний договір №3276408/01 від 11.09.2008 року було укладено між Акціонерним комерційним банком «Новий» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 з метою ведення фінансово-господарської діяльності: поповнення обігових коштів. Як вбачається з правового статусу, суб`єктного складу учасників, мети видачі кредитних коштів останнє нерозривно пов`язано з господарською діяльністю відповідача як ФОП та у зв`язку із припиненням такого статусу, суть правовідносин не змінилась. Одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін. Просив суд закрити провадження у справі, оскільки справу необхідно розглядати в порядку господарського судочинства.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що провадження у даній справи слід закрити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Наведена норма свідчить, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З огляду на наведене вбачається, що дану позовну заяву не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, а слід розглядати за правилами господарського судочинства, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між юридичною особою Акціонерним комерційним банком «Новий» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 з метою ведення фінансово-господарської діяльності, тобто щодо господарських правовідносин.

Згідно ст. 20 ЦПК України, не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень частини 2 статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/1733/18).

Водночас слід зазначити, що положення пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України не зумовлюють належність до господарської юрисдикції справ виключно необхідністю здійснення господарської діяльності всіма учасниками справи, оскільки передбачають, що у спорах, які виникають з кредитних та іпотечних правовідносин, цілком достатнім для їх належності до господарської юрисдикції є те, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Крім того, оспорюваний договір укладений між відповідачами як суб`єктами господарювання та в ході проведення ними господарської діяльності.

Враховуючи наведене, спір у цій справі із зазначеними позовними вимогами цілком підпадає під юрисдикцію господарських судів, адже сторонами по справі є юридична особа та фізична особа-підприємець.

Таким чином, закриваючи провадження у справі, суд дійшов до висновку, що зазначений спір має розглядатись саме у порядку господарського судочинства.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин суд приходить до висновку, що дана ухвала повною мірою обґрунтована, є зрозумілою учасникам справи та в ній належним чином зазначені підстави, на яких вона ґрунтується.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 19, 255, 353, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити.

Роз`яснити позивачу його право звернутися із відповідним позовом до господарського суду в порядку визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Подобєд О.К.