Житомирський апеляційний суд
Справа №282/716/21 Головуючий у 1-й інст. Носач В. М.
Категорія 60 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Носач В.М.

у цивільній справі № 282/716/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку у спадковому майні, - в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.06.2000, реєстровий № 1607, спадкова справа №281, видане Любарською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_3 , відносно спадкового майна, що складається із права на земельну ділянку (пай) колективного сільсько-господарського підприємства ім.Пархоменка АДРЕСА_1, розміром 3,12 в умовних кадастрових гектарах, що належало померлому ОСОБА_4 на підставі сертифіката на право на земельну ділянку (пай) серії ЖТ №0171688, виданого Любарською районною державною адміністрацією 31.03.1997 та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 01.04.1997 під №285;

скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.09.2002, видане Любарською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 відносно спадкового майна, що складається із права на земельну ділянку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства ім.Пархоменка АДРЕСА_1, розміром 3,12 в умовних кадастрових номерах, що належало померлій ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ЖТ №0171688, виданого Любарською районною державною адміністрацією 31.03.1997 та зареєстровано в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 01.04.1997 під №285, перереєстрованого 27.06.2000; скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №144709 від 03.02.2005, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за №09, щодо права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,3301 га., розташованої на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області, з кадастровим номером :03:002:0015; визнати за ОСОБА_1 право на частку у спадковому майні в розмірі Ѕ, що складається із права на земельну ділянку (пай) бувшого колективного сільськогосподарського підприємства ім. Пархоменка, с.Вигнанка Любарського району Житомирської області, розміром 3,12 в умовних кадастрових номерах, що належало її померлому батьку - ОСОБА_4 на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ЖТ №0171688, виданого Любарською районною державною адміністрацією 31.03.1997 та в подальшому виділеного в натурі, згідно розпорядження Любарської районної державної адміністрації від 21.12.2004 №387, у земельну ділянку площею 2,3301 га., розташовану на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області, з кадастровим номером :03:002:0015; судові витрати просила покласти на відповідача. В обґрунтування поданого позову зазначала, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її покійні батьки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживали в шлюбі за адресою АДРЕСА_1 . Її мати, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після її смерті прийняв батько позивачки ОСОБА_4 та вона, неповнолітня на той час донька ОСОБА_1 , яка проживала після смерті матері однією сім`єю з батьком. Батько вдруге одружився та до смерті проживав у шлюбі зі ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачки ОСОБА_4 , його поховання здійснено позивачкою.

Після смерті батька позивачка продовжувала користуватись, розпоряджатись та володіти належним йому майном та фактично прийняла спадщину батька, обставини чого встановлено у постанові Житомирського апеляційного суду від 09.02.2021 у справі №282/1747/19. Поділ спадкового майна після смерті батька позивачки не проводився.

Серед іншого спадкового майна її батько мав право на земельну частку (пай) в розмірі 3,12 в умовних кадастрових номерах, на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ЖТ № 0171688, виданого Любарською районною державною адміністрацією 31.03.1997.

Після смерті батька, вона та її мачуха - ОСОБА_3 мали рівні частки у спадковому майні батька по Ѕ. Натомість, як стало відомо позивачці в листопаді 2018 року з листа відділу Держгеокадастру у Любарському районі, ОСОБА_3 одноособово розпорядилась правом її померлого батька на земельну частку в розмірі 3,12 в умовних кадастрових номерах, подавши неправдиві відомості до Любарської державної нотарільної контори, та здійснивши заповіт на всю частку у спадковому майні на свою доньку - ОСОБА_2 .

Одночасно сама державна нотаріальна контора на звернення позивачки листом від 20.12.2010 за №333/2-31 повідомила, що після смерті її батька спадкова справа не заводилась.

Зазначала, що являється одноособовим власником всього спадкового майна її померлого батька, за виключенням права на частку (пай) на спірну земельну ділянку і має на неї законне право з часткою Ѕ.

Оскільки її мачуха ОСОБА_3 не мала права на належну їй Ѕ частку у спадковому майні її померлого батька, а відповідно, і розпоряджатись нею, скасуванню підлягають всі послідуючі правовстановлюючі документи відносно такого права, включаючи, виданий донці мачухи - ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку, які порушують законне право позивачки, як спадкоємця за законом.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2021 року у задоволенні позову - відмовлено.

У поданій через свого представника ОСОБА_7 апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав жодних висновків тому, що після смерті спадкодавця ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 було заведено дві спадкові справи за №281 завідуючим Любарською державною нотаріальною конторою Соляр В.М. за заявою дружини померлого ОСОБА_3 та в подальшому спадкова справа №242/2016 приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Житомирської області Соляр В.М. за заявою доньки померлого ОСОБА_1 , що підтверджує факт відсутності обізнаності останньої про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.06.2000, реєстровий номер 1607 на ім`я ОСОБА_3 . На думку апелянта, судом першої інстанції не надано висновків з приводу доказів, якими позивачка обґрунтовувала вчасне звернення із вищевказаним позовом, а саме те, що їй стало відомо про порушення права на отримання Ѕ частки у спадковому майні лише в листопаді 2018 року. Вказує, що доказами, які підтверджують факт вчасного звернення позивачки з позовом є довідка Вигнанської сільської ради Любарського району від 28.09.2010 № 297; лист Відділу у Любарському районі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 29.11.2018 №Л-65/0-0.27-70/136-18; заява позивачки до Любарської державної нотаріальної контори від 10.05.2019 та лист державної нотаріальної контори від 16.05.2019 № 348. Вважає, що позов підлягає задоволенню оскільки позивачка прийняла спадщину, але не може скористатись в повному обсязі своїм правом на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_1 , актовий запис № 1, свідоцтво серії НОМЕР_1 . Її батьками записані: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.9).

05 червня 1958 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, актовий запис № 13, свідоцтво серії НОМЕР_2 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка.

27 листопада 1971 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, актовий запис № 1992, свідоцтво серії НОМЕР_3 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Вигнанка померла ОСОБА_5 , актовий запис № 12, свідоцтво серії НОМЕР_4 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Житомир помер ОСОБА_4 , актовий запис № 2420, свідоцтво серії НОМЕР_5 (а.с.13).

Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0171688 від 01.04.1997, ОСОБА_4 належало право на земельну ділянку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства ім.Пархоменка АДРЕСА_1, розміром 3,12 в умовних кадастрових номерах (а.с.12).

26 червня 2000 року ОСОБА_3 подала до Любарської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом по смерті чоловіка ОСОБА_4 , а саме - на право на земельну частку (пай) у землі, що знаходиться у колективній власності КСП ім.Пархоменка с. Вигнанка, розміром 3,12 в умовних кадастрових гектарах.

26 червня 2000 року завідуючим Любарською державною нотаріальною конторою Соляром В.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом по смерті ОСОБА_4 на ім`я його дружини ОСОБА_3 , а саме - на право на земельну частку (пай) у землі, що знаходиться у колективній власності КСП ім. Пархоменка с. Вигнанка, розміром 3,12 в умовних кадастрових гектарах.

Відповідно до заповіту, посвідченого 27 липня 2001 року, ОСОБА_3 , на випадок своєї смерті належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0171688 № 78 заповіла ОСОБА_2 .

11 вересня 2002 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Соляром В.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом по смерті ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , а саме - на право на земельну частку (пай) у землі, що знаходиться у колективній власності КСП ім. Пархоменка с. Вигнанка, розміром 3,12 в умовних кадастрових гектарах.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №144709, зареєстрованого 03 лютого 2005 року, ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки розміром 2.3301 га., з кадастровим номером :03:002:0015, яка знаходиться на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області (а.с.18).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2010 року по справі № 2-о-198/2010 встановлено факт прийняття ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , спадщини, яка відкрилась після смерті її батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.19).

Постановою Житомирського апеляційного суду від 30.06.2020 рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30.11.2010 скасовано, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини залишено без розгляду (а.с.38-40).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_6 , ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , розмір частки 1/1.

09 листопада 2016 року приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Соляром В.М. видано свідоцтво №1958 про право на спадщину за законом по смерті ОСОБА_4 на ім`я дочки ОСОБА_1 , а саме - на право на пайовий фонд майна КСП ім. Пархоменка в розмірі 5450,00 грн.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області №297 від 18.09.2010 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно вступила у фактичне володіння спадковим майном, що знаходиться по АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області № 223 від 24.06.2016, ОСОБА_4 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно проживав в АДРЕСА_1, до складу його сім`ї входила дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка проживала без реєстрації.

Листом відділу у Любарському районі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 29.11.2018 № Л-65/0-0.27-70/136-18 позивача повідомлено, що в 1996 році при розпаюванні земель КСП ім. Пархоменка с. Вигнанка, Любарського району Житомирської області ОСОБА_4 , як член даного господарства, був включений у список громадян, які мають право на земельну частку (пай) та отримав Сертифікат серії ЖТ 0171688 від 01.04.1997. В 1999 році після смерті ОСОБА_4 (дата смерті не відома), за наявною інформацією у відділі, ОСОБА_3 прийняла спадщину відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом (оригінал документа відсутній), на підставі чого 27.06.2000 Відділом внесені зміни в Сертифікат на право на земельну частку (пай) щодо нового власника. В 2002 році ОСОБА_2 прийняла спадщину від покійної ОСОБА_3 (дата смерті не відома), за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (оригінал документа відсутній), на підставі чого 11.09.2002 Відділом внесені зміни в Сертифікат на право на земельну частку (пай) щодо нового власника. В 2004 році відповідно до розробленої технічної документації щодо організації території земельних часток (пай) усім власникам земельних сертифікатів реформованого КСП ім.Пархоменка АДРЕСА_1, видавалися державні акти на право власності на земельну ділянку, в тому числі даний документ отримала ОСОБА_2 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА 144709 зареєстрованого 03.02.2005)(а.с.33).

10 травня 2019 року ОСОБА_1 подала до Любарської державної нотаріальної контори заяву про ознайомлення із спадковою справою заведену по смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 .

16 травня 2019 року завідувачем Романівської державної нотаріальної контори в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори повідомлено ОСОБА_1 про те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 за заявою його дружини ОСОБА_3 у Любарській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 281, 26 червня 2000 року, та видано свідоцтво про право на спадщину на її ім`я. У відповідності до відомостей, що знаходяться у спадковій справі, ОСОБА_3 являється єдиною спадкоємицею за законом (а.с.35).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст.525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Із ч.1 ст.529 ЦК Української РСР слідує, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

За ч.1 ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мін`юсту України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном, може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_4 ) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача у державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка вказує на факт прийняття спадщини після смерті батька, що стверджується постановою Житомирського апеляційного суду від 09.02.2021 у справі №282/1747/19.

Із матеріалів спадкової справи встановлено, що позивачка на день смерті проживала з ОСОБА_4 в АДРЕСА_1.

Згідно довідки №297 від 18.09.2010 виконавчого комітету Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області вбачається, що ОСОБА_1 вступила в фактичне володіння спадковим майном (домогосподарством та присадибною земельною ділянкою, яка становить 0,60 га), що знаходиться по АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також судом першої інстанції встановлено, що 14.02.2011 на підстав рішення Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області за №19 від 11 лютого 2011 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

09 листопада 2016 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво на право на спадщину за законом по смерті ОСОБА_4 , а саме - на право на пайовий фонд майна КСП ім. Пархоменка в розмірі 5450,00 грн.

Крім того, факт вступу ОСОБА_1 у фактичне управління спадковим майном після смерті батька ОСОБА_4 підтверджується також постановою Житомирського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року по справі №282/1747/19.

Таким чином, враховуючи, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.06.2000, реєстраційний №1607, спадкова справа №281, завідувач Любарською державною нотаріальною конторою Соляр В.М. не врахував наявність у спадкодавця ОСОБА_4 іншого спадкоємця першої черги - позивача по даній справі, яка вступила в фактичне управління спадковим майном та мала у рівних з ОСОБА_3 частках успадкувати майно померлого ОСОБА_4 , суд дійшов висновку про порушення права ОСОБА_1 на спадкування належного їй спадкового майна.

Разом з тим, з позовом про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.06.2000, реєстраційний №1607, спадкова справа №281, позивач звернулась лише у травні 2021 року.

При цьому, відповідачем заявлено клопотання про застосуванням строків позовної давності у даній справі.

Щодо застосування строків позовної давності, суд виходив із наступного.

За статтями 71,76,80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини.

При цьому положення статті 76 ЦК Української РСР містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Статтею 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує.

Аналіз вище наведеного положення закону свідчить про те, що власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності. У разі набуття статусу власника майна на підставі спадкування за законом, на особу, крім прав, покладається й обов`язок щодо утримання такого майна.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст.27 - 30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Як вбачається з матеріалів справи, з 2010 року позивачем вчинялись дії щодо оформлення своїх спадкових прав по смерті ОСОБА_4 . Так, в 2010 році ОСОБА_1 зверталась до Богунського районного суду міста Житомира з заявою про встановлення факту прийняття нею спадщини по смерті її батька ОСОБА_4 14.02.2011 позивач отримала свідоцтво на право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а 09 листопада 2016 року свідоцтво на право власності за законом на права на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ім. Пархоменка.

Таким чином, з 2010 року позивач мала дізнатись про наявність в її батька ОСОБА_4 і іншого спадкового майна, а саме - права на земельну частку (пай) в розмірі 3,12 в умовних кадастрових номерах, на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ЖТ №0171688, виданого Любарською районною державною адміністрацією 31.03.1997, та про порушення її спадкових прав відповідачем. Однак позивач, яка мала право на спадщину не проявляла зацікавленості до спадкового майна, що складається із права на земельну ділянку (пай) бувшого колективного сільськогосподарського підприємства ім.Пархоменка, с.Вигнанка Любарського району Житомирської області, розміром 3,12 в умовних кадастрових номерах, та після смерті батька не дбала про нього, не здійснювала його утримання, фактично ним не користувалася, в управління зазначеним майном не вступила.

З огляду на дані обставини, суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивач могла дізнатися про порушення своїх спадкових прав, починаючи з 2010 року. А тому з урахуванням того, що позивач з позовом до суду звернувся зі спливом більше 20 років після видачі свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.06.2000, реєстровий № 1607, спадкова справа №281, суд правомірно відмовив у задоволенні позову про його скасування, застосувавши позовну давність у даних правовідносинах.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 24.02.2022 року.