Номер провадження: 22-ц/813/3726/22
Номер справи місцевого суду: 510/1019/20
Головуючий у першій інстанції Дудник В. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

переглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Чумаченка Святослава Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 07 липня 2021 року по справі за позовом адвоката Чумаченка Святослава Олександровича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, -

в с т а н о в и в:

02 червня 2020 року адвокат Чумаченко Святослав Олександрович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за частиною 3 статті 181 СК України, а 24 листопада 2020 року надав до суду заяву про зміну предмету позову на збільшення розміру аліментів на утримання дітей за статтею 192 СК України, обґрунтовуючи вимоги тим, що сторони у справі перебували у шлюбі з 16 червня 2012 року та мають неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 04 травня 2017 року по справі №520/1718/16 шлюб між сторонами у справі розірваний, діти залишились проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Вказаним рішенням Ренійського районного суду Одеської області також було вирішено питання щодо стягнення аліментів, а саме, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 28 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Наразі позивач не працює, отримує допомогу до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_5 у неї народився син ОСОБА_5 у іншому шлюбі.

З періоду присудження аліментів з відповідача (з 2017 року) змінилися і сімейний і матеріальний стан сторін, виросли діти, змінився і рівень життя, витрати та ціноутворення, що спричинило підвищення витрат на життя та забезпечення дітей.

Відповідач приховує свій заробіток моряка, який складає приблизно 3 200 дол. США щомісячно, регулярно перетинає кордон України в рейси, має всі необхідні документи моряка для роботи: посвідчення особи моряка та послужна книжка моряка.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відповідачу належить житловий будинок, загальною площею 97,7 кв.м., житлова площа 46,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний будинок зареєстроване за відповідачем 04.05.2020р. на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданого 23.04.2020р. Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області.

Згідно витягу із Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів за відповідачем зареєстровано: мотоцикл WONJAN WJ50, 2012 р.в., об`єм двигуна 107, дата реєстрації 15.07.2014р.; автомобіль AUDI 100, 1991 р.в., об`єм двигуна 2771, дата реєстрації 30.08.2007 р.в.

Посилаючись на ці обставини, представник позивача просив суд змінити розмір стягуваних аліментів, визначений рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 04 травня 2017 року по справі №510/1718/16 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 28 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн. щомісячно але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і досягнення дитиною повноліття, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн. щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і досягнення дитиною повноліття (т. 2, а.с. 25-28).

Адвокат Болдирєва Дар`я Ігорівна в інтересах відповідача ОСОБА_2 надала до суду письмові пояснення, у яких проти позову заперечувала, посилаючись на те, що відповідач сплачує аліменти за рішенням суду в повному обсязі та додатково купляє дітям речі, одяг, шкільні приладдя. Дійсно, він має морську спеціальність і дійсно певний час працював на судах іноземних компаній, але в даний час зареєструвався як ФОП, має мінливий заробіток. В даний час у відповідача є сім`я, він зареєстрував шлюб із іншою жінкою, тому його витрати збільшилися. Заробіток в розмірі 3 200 дол. США не отримає. Розмір аліментів визначений позивачкою - 10 000 грн. на кожну дитину відповідач вважає завищеним.

Позивачка ОСОБА_1 , та її представник, адвокат Чумаченко Святослав Олександрович, в судовому засіданні просили суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Болдирєва Дар`я Ігорівна, в судовому засіданні просили суд у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 07 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Суд змінив розмір стягуваних аліментів, визначений рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 04 травня 2017 року по справі №510/1718/16 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 28 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і досягнення дочкою ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , далі у розмірі у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

стягнув з ОСОБА_2 на користь держави 840,80 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі адвокат Чумаченко Святослава Олександровича в інтересах позивачки ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. В такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 24 березня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзиві адвоката Болдирєвої Дарії Ігорівни в інтересах відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвокат Чумаченка Святослава Олександровича в інтересах позивачки ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно із частиною 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині 3 статті 181 СК України, в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

У частині 1 та 2 статті 182 СК України визначено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно із частин 1 та 2 статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Як зазначено у статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 16 червня 2012 року та мають неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 16,17). Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 04 травня 2017 року по справі №520/1718/16 шлюб між сторонами у справі розірваний, діти залишені проживати з матір`ю ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 13-14).

Вказаним рішенням Ренійського районного суду Одеської області, що набрало законної сили 15 травня 2017 року, також було вирішено питання щодо стягнення аліментів, а саме, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 28 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а.с. 13-14).

На теперішній час позивач ОСОБА_1 не працює, отримує допомогу до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_5 у неї народився син ОСОБА_5 у іншому шлюбі (т. 1, а.с. 17).

Матір дітей належним чином виконує свої зобов`язання щодо виховання дітей, їх навчання, забезпечення належними санітарними умовами життя, але все це виконує в межах матеріального стану та коштів, що надаються їй для утримання дітей, які хворіють.

Відповідач ОСОБА_2 є добросовісним платником аліментів, заборгованості зі сплати аліментів у нього немає, навіть є переплата (т. 2, а.с. 144), він виявляє зацікавленість у спілкуванні із дітьми, хвилюється за стан їхнього здоров`я, досягненнями у навчанні.

21 жовтня 2020 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 291), вона чекає від нього на дитину. Згідно наданих документів відповідач є моряком, працював за отриманою професією, але доказів того, що у даній час працював за кордоном та отримував певну суму коштів (задекларовану та ввезену на території України) немає.

Згідно довідок центру зайнятості відповідач знаходився на обліку як безробітний з 05 серпня 2016 року по 20 вересня 2016 року та з 21 жовтня 2020 року (т. 1, а.с. 216, 217), потім він був зареєстрований як ФОП та отримує приблизно 7 000 грн. щомісяця, має власне житло та транспортні засоби.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно, у позивачки є підстави для збільшення розміру аліментів, з періоду присудження аліментів з відповідача (з 2017р.) змінилися і сімейний і матеріальний стан сторін, виросли діти, змінився і рівень життя, витрати та ціноутворення, що спричинило підвищення витрат на життя та забезпечення дітей. Однак, суд вважає розмір аліментів, що просить стягнути позивачка, неприйнятливим для нього, явно, завищеним, оскільки переважно у Ренійському районі здебільшого заробітна плата працюючого дорослої людини не досягає позначки у 10 000 грн., так само, як і мінімальний розмір, встановлений державою для дитини. Тому, виходячи із реалій сьогодення, інтересів дітей, які є неповнолітніми, учнями закладу освіти, потреб та можливостей їх батьків, є правильним та справедливим змінити розмір аліментів на їх утримання шляхом присудження їх в частковому відношенні на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 06.08.2021р. та до ІНФОРМАЦІЯ_8 , тобто до досягнення повноліття донькою ОСОБА_3 , далі у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до ІНФОРМАЦІЯ_9 , тобто до досягнення повноліття сином ОСОБА_4 .

Проте, колегія суддів не може погодиться в повному обсязі з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем ОСОБА_1 , та її представником, адвокатом Чумаченко С.О., доведено належним чином підстави позову, а саме, наявність правових підстав для зміни розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, й, навпаки відповідачем ОСОБА_2 , та його представником, адвокатом Болдирєвою Д.І., не спростовані підстави позову, не надано розрахунок свого дійсного щорічного доходу та не надано належних та достовірних доказів того, що у нього немає можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пунктах 18 та 23 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що «за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживау є, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили».

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, частину 1 статті 192 СК України, Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13, дійшов такого правового висновку, про те, що «з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

«Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів» (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження № 61-9460св20)).

Крім того, в порушення принципу цивільного судочинства - диспозитивності, передбаченого статті 13 ЦПК України, суд першої інстанції вийшов за межі позивних вимог позивача ОСОБА_1 , оскільки просила суд збільшити розмір аліментів за статтею 192 СК, а не змінити спосіб стягнення за частиною 3 статті 181 СК України.

Як на підставу задоволення позову про збільшення розміру аліментів, позивачка ОСОБА_1 посилалась на та те, що після визначення за судовим рішення від 04 травня 2017 року розміру аліментів на утримання неповнолітньої дітей погіршився її матеріальний стан у зв`язку з тим, що змінився і рівень життя, витрати та ціноутворення, що спричинило підвищення витрат на життя та забезпечення дітей, а матеріальний стан відповідача значно покращився, що підтверджується наявністю у нього нерухомого майна та рухомого майна, а саме, 04 травня 2020 року набув право власності на житловий будинок, загальною площею 97,7 кв.м., житлова площа 46,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на протязі 2017-2020 року відповідач постійно виїжджав за межі України від шості до семі місяців, що служить доказом про високій рівень його доходу.

Однак суд першої інстанції у порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України не надав належної оцінки вказаним поясненням позивачки та наданим нею доказам і витребуваним судом, й навпаки, безвмотивовано надав перевагу доводам відповідача.

Так, 04 травня 2020 року відповідач ОСОБА_2 набув право власності на збудований житловий будинок, загальною площею 97,7 кв.м., житлова площа 46,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 23 квітня 2020 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, що підтверджується Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 травня 2020 року (т. 1, а.с. 21) а також відповідач має рухоме майно - транспортні засоби.

На виконання ухвали суду про витребування доказів у справі №510/1019/20 судом першої інстанції було отримано:

довідку за вих. №491 від 08.09.2020р. від ТОВ «ЕМ ЕС СІ КРЮІНЕ СЕРВІСЕС», відповідно до якої зазначено, що з відповідачем укладено контракт від 23.08.2017 року, вже після ухвалення первинного рішення суду про стягнення аліментів від 04.05.2017р. (т. 1, а.с. 106);

копію контракту від 23.08.2017 року з «MSC SHIPMANAGEMENT LIMITED», відповідно до якого середньомісячний заробіток відповідача складає 3 360 доларів США на місяць (т. 1, а.с. 107);

довідку за №1/4-1127/02-177ПП/20 від 07.09.2020 року від Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, відповідно до якої зазначено, що відповідач здійснював підтвердження диплому штурмана далекого плавання у 2018 та 2020 роках, та відповідний диплом має статус «Дійсний» та документи додані до довідки (т. 1, а.с. 114-161);

довідку за №6367/03/15-20 від 26.10.2020 року та додані до неї документи від Державної служби Морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація), із яких вбачається, що капітаном Ізмаїльського морського порту видано посвідчення особи моряка на ім`я ОСОБА_2 , серії НОМЕР_1 від 24 квітня 2012 року, термін дії 24 квітня 2022 року, диплом загального оператора ГМЗЛБ №13663/2016/01 від 28 жовтня 2016 року, видано свідоцтво офіцера з охорони судна НОМЕР_4 від 04 червня 2018 року (т. 1, а.с. 188-205);

довідку за №4116 від 27.07.2020р., видану Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_2 у 2017-2020 роках на тривалий час здійснював виїзд за межі України, а саме, з 23 серпня 2017 року по 22 лютого 2018 року, з 23 липня 2018 року по 29 жовтня 2018 року, з 02 липня 2019 року по 16 січня 2020 року, з 22 червня 2020 року оформлений виїзд, отже періоди знаходження відповідача за кордоном в середньому становлять по шість місяців на рік (т. 1, а.с. 82).

Дійсно вказані докази не свідчить про рівень доходу відповідача, але є підтвердженням того, що суд першої інстанції не перевірив належним чином й матеріальне становище відповідача та в порушення положень статей 10, 81 ЦПК України відповідач не надав дійсні відомості про місце роботи та розрахунок свого дійсного щорічного доходу, що свідчить про недобросовісність відповідача при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від надання належних та достовірних доказів щодо свого доходу.

Надані відповідачем ОСОБА_2 суду першої інстанції довідки Ренійської філії районної Одеського обласного центру зайнятості від 20 жовтня 2020 року та від 22 жовтня 2020 року про те, що він у період з 05 серпня 2016 року до 20 вересня 2016 року перебував на обліку центру зайнятості державного центру зайнятості як безробітний й був знятий з обліку у зв`язку із невідвідуванням без поважних причин, та з 21 жовтня 2020 року знов був постановлений на облік, свідчать про те, що відповідач суто формально, для відведення очей, перебував на обліку центру зайнятості, не виконував рекомендацій щодо можливого його працевлаштування, а тому не бажав працевлаштовуватись й виконувати батьківські обв`язки щодо дітей (т. 1, а.с. 216, 217).

Після звернення позивача ОСОБА_1 до суду з даним позовом 01.12.2020 року відповідач також зареєструвався фізичною особою - підприємцем в Україні також суто формально.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Колегія суддів вважає, що вище приведені обставини справи свідчать про недобросовісність відповідача при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від утримання дочки сторін у справі у розмірі, що відповідає їх інтересам, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дочки та достойного рівня її матеріального забезпечення.

У постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.

При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, вік, стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дитини, необхідно збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитину до 5 000 грн. щомісяця на кожну дитину.

Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам неповнолітньої дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив її права та права дітей на необхідний, достойний та достатній рівень його матеріального забезпечення для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 182, 192 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову частково шляхом збільшення розміру аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно кожному, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і досягнення дитиною повноліття.

Оскільки ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Чумаченка Святослава Олександровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ренійського районного суду Одеської області від 07 липня 2021 року скасувати й ухвалите нове судового рішення, яким позов адвоката Чумаченка Святослава Олександровича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей задовольнити частково.

Змінити розмір стягуваних аліментів, визначений рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 04 травня 2017 року по справі №510/1718/16 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 28 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: 68810, Одеська область, Ренійський район, с. Долинське, аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 02 червня 2020 року і досягнення дитиною повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 02 червня 2020 року і досягнення дитиною повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 24 березня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік