ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1481/22 Справа № 201/1880/21 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання недійсною умови договору,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсною умови договору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 06 січня 1990 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб. В січні 1999 року вона та її чоловік прийняли рішення про необхідність запозичення коштів для ведення спільної підприємницької діяльності у зв`язку з чим, 19 лютого 1999 року її чоловік ОСОБА_4 запозичив у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 200000,00 грн. без визначення терміну повернення боргу. Дані кошти були використані на потреби сім`ї. В листопаді 2018 року ОСОБА_4 повідомив їй, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу в розмірі 200000,00 грн., а також 1560000,00 грн. відсотків за користування цими коштами, виходячи з 6% від суми боргу за кожен місяць користування грошима. Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін. Зазначає, що договір позики стосується її прав та зачіпає її законні інтереси. Тому, позивач просила визнати недійсною умову про зобов`язання ОСОБА_4 сплатити 6 (шість) процентів в місяць за користування позиченою сумою у розмірі 200000,00 грн. у договорі позики, укладеному між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 19 лютого 1999 року як такої, що не відповідає вимогам закону на час укладення цього договору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсною умови договору відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними в справі доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 06 січня 1990 року перебувають у шлюбних відносинах, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 06.01.1990 (а.с. 11).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року в сумі 200000,00 грн. основної заборгованості та 1560000,00 грн. процентів, та судові витрати в розмірі 3654,00 грн. (а.с. 12-15).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопад 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 200000,00 грн; в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів відмовлено в повному обсязі (а.с. 16-19).

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення процентів за період з 01 січня 2004 року до 30 липня 2014 року в сумі 1524000,00 грн скасовано; рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення процентів за період з 01 січня 2004 року до 30 липня 2014 року в сумі 1524000,00 грн. залишено в силі (а.с. 20-24).

Даними рішеннями встановлено, що 19 лютого 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві у позику 200000,00 грн. без визначення терміну повернення, а відповідач зобов`язався повернути суму позики і 6 % від вказаної суми за кожен місяць користування коштами. Укладення договору підтверджується борговою розпискою.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, в редакції 2003 року, до правовідносин, які виникли до 01.01.2004 року застосовуються норми ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Оскільки, оспорюваний позивачем Договір позики укладено 19 лютого 1999 року, до правовідносин слід застосовувати норми ЦК Української РСР (в редакції Закону від 1963 року), який діяв на час їх виникнення.

Згідно статті 374 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР 1963 року)

Проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі (стаття 170 ЦК УРСР 1963 року).

Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, як статтею 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України так і статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19 дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбані в період шлюбу грошові кошти не спростована.

Факт поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя, зокрема, на придбані в період шлюбу грошові кошти за договором позики ОСОБА_1 під час розгляду справи не спростувала.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.1 та ч. 6 ст. 367 ЦПК України).

Згідно ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах №№552/91/18, 554/9144/17).

На стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі в справі іншу особу, як співвідповідача.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що даний позов заявлений з приводу визнання недійсним умов договору позики, укладеного в 1999 році; приймаючи до уваги, що до участі у справі судом першої інстанції не було залучено у якості відповідача іншу сторону договору позики ОСОБА_4 , - колегія приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною умови договору слід відмовити.

Місцевим судом зроблений правильний висновок про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. Однак, в оскаржуваному судовому рішенні місцевий суд безпідставно не посилається на нормативно-правові акти, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, тобто КпШС від 1969 року та ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року.

За таких обставин оскаржуване рішення місцевого суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Колегія наголошує, що позивач не позбавлений можливості звернення до суду для захисту своїх прав та законних інтересів, з позовом до належного відповідача (співвідповідача).

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова