ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2022 року м. Чернівці

справа № 727/5111/21

провадження №22-ц/822/205/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Ковч Тарас Богданович , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Скорейка В.В.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки.

Позовна заява обґрунтована тим, що 02 квітня 2019 року вироком Чернівецького Апеляційного суду ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він 27 липня 2018 року в межах населеного пункту с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, керуючи транспортним засобом марки Mersedes-Benz Sprinter, номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ФОП ОСОБА_3 , порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з тепловозом «ЧМЕ-36350», яким керував машиніст ОСОБА_6 , в результаті чого спричинив смерть матері позивачів - ОСОБА_7

Тепловоз «ЧМЕ-36350» перебуває на балансі регіонального управління «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниці».

Зазначали, що в результаті цього випадку позивачам завдано моральну шкоду, яку вони оцінили у розмірі 800 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, просили суд стягнути солідарно з ФОП ОСОБА_3 та АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» моральну шкоду в розмірі по 400 000 гривень на користь кожного.

Вирішити питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 160 000 гривень в рівних частинах з кожного з урахуванням податків, та інших передбачених законодавством обов`язкових платежів, які відповідачі зобов`язані будуть сплатити внаслідок відшкодування цієї маральної шкоди.

Стягнуто солідарно з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 8000 гривень в рівних частинах з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто солідарно з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в розмірі 908 грн в рівних частинах з кожного.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачам внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки завдано моральної шкоди, яка полягає у раптовій та болісній смерті матері як найближчої для позивачів людини, що безумовно завдало сильних душевних страждань, які є довічними.

Тому, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд першої інстанції визначив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів в рахунок відшкодування моральної шкоди 160 000 грн в рівних частинах з кожного.

Що стосується понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу, то суд першої інстанції виходив з того, що розмір заявлених позивачами витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 16 000 грн. є неспівмірним із складностю справи.

Водночас враховуючи клопотання представника відповідача - АТ «Укрзалізниця» Моцюка В.В. про зменшення розміру таких витрат, а також те, що кожному з позивачів відповідно до рахунків-фактур надано однакові послуги, а позовну заяву з додатками подано одну в інтересах обох позивачів, суд дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на правову допомогу до 8000 грн., включно з «гонораром успіху».

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційних скарг та позиції інших учасників

На дане рішення ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Ковч Т. Б. , подали апеляційні скарги.

Апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 обґрунтована тим, що він не є власником транспортного засобу Mersedes-Benz Sprinter, відтак не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки.

Просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ФОП ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Ковч Т. Б. , обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір моральної шкоди, а заявлена ними сума моральної шкоди у розмірі 800 000 грн є розумною та справедливою.

Зазначають, що раптова та болісна смерть матері, як найближчої для позивачів людини, безумовно завдала їм сильних душевних страждань, які по своїй суті для останніх є довічними. Ці душевні страждання проявилися у негативних думках та спогадах про смерть матері, тривозі, емоційній реакції при згадуванні, важкості виконання повсякденних обов`язків, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, дратівливості, бажання уникати контактів, обурення.

Просять апеляційний суд змінити рішення суду першої інстанції та стягнути солідарно з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі по 400 000 грн. кожному. Стягнути солідарно з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати понесені на правову допомогу в розмірі 16 000 грн та «гонорар успіху» в розмірі 10 % від задоволеної суми моральної шкоди. Стягнути солідарно з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати понесені на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 без задоволення.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 залишенню без задоволення наступних підстав.

Обставини справи

Судом встановлено, що 02 квітня 2019 року вироком Чернівецького Апеляційного суду ОСОБА_5 визнаний винним в тому, що він 27.07.2018 року, в межах населеного пункту с. Мамаївці, Кіцманського району Чернівецької області, за домовленістю керуючи транспортним засобом марки Mersedes-Benz Sprinter, номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ФОП ОСОБА_3 , вчинив злочин передбачений ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України, а саме порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з тепловозом «ЧМЕ-36350», який перебуває на балансі регіонального управління «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниці» під керуванням машиніста ОСОБА_6 , у результаті чого спричинив смерть матері позивачів - ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 28 липня 2018 року.

Відповідно до акта розслідування причин та обставин надзвичайної події (дорожньо-транспортної пригоди), що сталася 27 липня 2018 року, 258 км. 9 ПК на перегоні Мамаївців - Чернівці Північна на нерегульованому залізничному переїзді без чергового в межах с. Мамаївців Кіцманського району Чернівецької області за участю автобуса марки Мерседес Бенц Спрінтер 313, державний номерний знак НОМЕР_1 , та тепловоза марки ЧМЕ - 3 6350, причиною ДТП стало порушення водієм автобуса марки Mersedes-Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_5 п.п. 20.2, 20.3 п. 20 та п.п.2.3 п. 2 ПДР.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам , особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. У частині першій статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Тобто, пасажир одного з транспортних засобів, які у ДТП взаємодіяли як джерела підвищеної небезпеки, є іншою особою в розумінні положень частини 2 статті 1188 ЦК України. Якщо пасажир одного з транспортних засобів, які у ДТП взаємодіяли як джерела підвищеної небезпеки, зазнав шкоди, то відшкодування йому такої шкоди має здійснюватися за правилами частини 2 статті 1188 ЦК України.

Диспозиція норми, що міститься у частині 2 статті 1188 ЦК України, вимагає, щоб шкода була завдана володільцями джерел підвищеної небезпеки спільно. Із цього слідує, що відповідні випадки підлягають оцінці також і з позиції приписів статті 1190 ЦК України. Підстави ставити під сумнів підхід про солідарну відповідальність осіб, які спільно завдали шкоду іншій особі, внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, відсутні. За приписами ч. 2 ст. 1188 ЦК перед пасажиром повинні нести відповідальність солідарно обидва водії, незалежно від вини кожного з них.

Отже, у випадку завдання шкоди пасажиру транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якій два транспортні засоби взаємодіяли як джерела підвищеної небезпеки, відповідальність перед пасажиром несуть обидва водії (володільці джерел підвищеної небезпеки) за правилами частини другої статті 1188 ЦК України.

Слід зазначити, що зміст солідарного обов`язку (у тому числі відшкодувати шкоду) відповідно до приписів частини першої статті 543 ЦК України як раз і полягає у тому, що кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Тому, якщо двома джерелами підвищеної небезпеки пасажиру завдано шкоди, то він має право обрати відповідача, яким є один із володільців транспортного засобу. У подальшому один із солідарних боржників, який відшкодував шкоду потерпілому в повному обсязі, відповідно до положень статті 544 ЦК України може звернутися до інших солідарних боржників із зворотними вимогами.

Судом встановлено, що 27 липня 2018 року ОСОБА_5 в межах населеного пункту с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, за домовленістю керуючи транспортним засобом марки Mersedes-Benz Sprinter, номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві користування ФОП ОСОБА_3 , порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з тепловозом «ЧМЕ-36350», яким кермував машиніст ОСОБА_6 , в результаті чого спричинив смерть матері позивачів - ОСОБА_7 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 працював водієм у ФОП ОСОБА_3 без укладеного трудового договору, за що останній був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Тепловоз «ЧМЕ-36350» перебуває на балансі регіонального управління «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниці».

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що АТ "Українська залізниця" та ФОП ОСОБА_3 , з якими машиніст та водій перебували у трудових відносинах, мають нести солідарну відповідальність за шкоду, завдану джерелами підвищеної небезпеки.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_3 посилається на те, що він не є власником транспортного засобу марки Mersedes-Benz Sprinter, тому на нього не може бути покладено обов`язок з відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.

Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" N 4 від 01.03.2013 року, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України встановлено, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_3 отримав доручення від ОСОБА_8 , з якого вбачається, що остання уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з усіх питань пов`язаних з вчиненням правочинів щодо розпорядження, у тому числі продати, обміняти, за ціною та на умовах на розсуд уповноваженого, належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Центром ДАІ 2605, 09 липня 215 року, дата перереєстрації 10 серпня 2010 року, транспортним засобом марки Mersedes-Benz Sprinter, номерний знак НОМЕР_1 ;

при необхідності зняти зазначений автомобіль з обліку в органах Державтоінспекції та інших органах реєстрації, Сервісних центрах МВС, здати державні номерні знаки, одержати транзитні номери, або поставити на облік в орган Державтоінспекції; здійснювати необхідні ремонтні, профілактичні роботи, за власним розсудом міняти колір автомобіля, його агрегати, в тому числі номерні, з відповідною наступною їх реєстрацією, представляти її інтереси перед усіма фізичними та юридичними особами, в тому числі, але не обмежуючись в органах ДАІ, на станція, підприємствах технічного обслуговування та ремонту, а також перед всіма фізичними та юридичними особами з питань відчуження та користування автомобілем, підтримання його технічного стану та проходження технічного огляду, вести її справи у всіх судових інстанціях з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, відносно справ, що стосуються зазначеного транспортного засобу, та ін. (а.с.24).

Отже, з вищезазначеного вбачається, що відповідач ФОП ОСОБА_3 уповноважений вести справи ОСОБА_8 у всіх судових інстанціях з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, відносно справ, що стосуються зазначеного транспортного засобу.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що 02 січня 2018 року між ТОВ «УПГ-ІНВЕСТ» та ОСОБА_3 укладено договір про перевезення працівників підприємства, у списку яких була матір позивачів, яка і загинула під час здійснення такого перевезення (а.с.25,26). Тому доводи апелянта, що шкоду слід стягнути з ОСОБА_8 є безпідставними.

Верховний Суд у своїй постанові від 18 жовтня 2019 року N 352/342/17 (61-40790св18) вказав, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі N 466/4412/15-ц (провадження N 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі N 756/16649/13-ц (провадження N 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі N 447/2438/16-ц (провадження N 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі N 601/1304/15-ц (провадження N 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі N 345/3335/17 (провадження N 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі N 742/637/19 (провадження N 61-320св20).

В матеріалах справи відсутні докази того, що шкода відповідачами завдана внаслідок умислу потерпілої або наявності непереборної сили, натомість вироком Чернівецького Апеляційного суду визнано винним водія транспортного засобу марки Mersedes-Benz Sprinter, номерний знак НОМЕР_1 , який порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з тепловозом «ЧМЕ-36350», в результаті чого наступила смерть матері позивачів - ОСОБА_7 .

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги та визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням вимог розумності і справедливості достатнім буде розмір моральної шкоди 160 000 грн, який слід стягнути з відповідачів в рівних частинах з кожного.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду та вважає, що визначений розмір моральної шкоди у такому розмірі є недостатнім.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі змістом статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Смерть рідної людини - це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Позивачам завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку із втратою близької людини, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, які назавжди втратили турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили та їх невідворотність, Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання, потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту.

Колегія суддів не бере до уваги доводи АТ «Українська залізниця» наведені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували як характер, так і обсяг страждань апелянтів, оскільки сама по собі смерть близької людини спричиняє страждання та хвилювання членів її сім`ї, і немає точних критеріїв виразу душевного болю щоб їх можна було підтвердити доказами.

Суд першої інстанції зробив вірний висновок, що позивачам спричинено душевні страждання, однак, прийшов до помилкового висновку про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на їх користь.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачами моральних страждань, пов`язаних із втратою матері, буде стягнення з відповідачів моральної шкоди на користь кожного з позивачів по 200 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідачів на користь позивачів до 200 000,00 грн. на кожного з позивачів.

Щодо розподілу судових витрат

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, слід змінити здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову на суму 400 000 грн, що становить 50% від ціни позову.

Позивачі звільнені від сплати судового збору, тому не сплачували судовий збір ні за подання позовної заяви, ні за подання апеляційної скарги.

Отже, з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» в дохід держави слід стягнути по 5000 грн судового збору з кожного, з розрахунку (400 000*1%) + (400 000*1%*150%).

Крім того, позивачами заявлено до стягнення у суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000 грн, 5000 грн за участь у судових засіданнях, додаткову винагороду «гонорар успіху» у розмірі 80 000 грн. передбачений п.1.10 додаткової угоди (10% від задоволеної суми позовних вимог).

Згідно з рахунком-фактурою №1 від 01 червня 2021 року адвокатом Ковч Т.Б. було надано ОСОБА_2 такі послуги: ознайомлення з матеріалами справи (1год) - 500 грн; зібрання доказів (адвокатські запити та пошук інформації у відповідних реєстрах) (1 год) - 500 грн; складання позовної заяви (9 год) - 6750 грн; друк позовної заяви, ксерокс додатків до позовної заяви та подача позову до суду (30 хв.) - 250 грн Загальний розмір витрат 8000 грн. (а.с.62).

Згідно з рахунком-фактурою №1 від 01 червня 2021 року адвокатом Ковч Т.Б. було надано ОСОБА_1 такі послуги: ознайомлення з матеріалами справи (1год) - 500 грн; зібрання доказів (адвокатські запити та пошук інформації у відповідних реєстрах) (1 год) - 500 грн; складання позовної заяви (9 год) - 6750 грн; друк позовної заяви, ксерокс додатків до позовної заяви та подача позову до суду (30 хв.) - 250 грн. Загальний розмір витрат 8000 грн. (а.с.66).

Крім того, відповідно до п.3 додаткової угоди, сторони визначили, що вартість участі адвоката в судовому засіданні в межах м.Чернівці становить 1000 грн.

Представник АТ «Укрзалізниця» Моцюк В.В. у суді першої інстанції заперечував щодо стягнення цих витрат у заявленому позивачами розмірі.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з гонораром успіху . ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають гонорар успіху , ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі Пакдемірлі проти Туреччини (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала гонорар успіху у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату гонорару успіху , у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув на користь позивачів витрати на професійну правничу допомогу «гонорар успіху» є необґрунтованими, оскільки такі витрати у вигляді «гонорару успіху адвоката» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Крім того, як вбачається із акта про надані послуги, адвокатом витрачено на написання позовної заяви 9 годин, що на думку колегія суддів, з урахуванням кваліфікації та досвіду адвоката, є неспівмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що частина з наданих послуг не може бути віднесена до правничої допомоги, зокрема друк позовної заяви, ксерокс додатків до позовної заяви та подача позову до суду (1 год.) - 500 грн., оскільки такі не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст.ст.1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» А тому витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе визначити розмір витрат, що підлягає відшкодуванню за надання позивачам професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, виходячи з критерію їх розумної необхідності, складності справи та з урахуванням заперечень з боку відповідача, у розмірі 10 000 грн.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Ковч Т.Б. , просять стягнути на їх користь витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» зазначає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у заявленому апелянтами розмірі значно завищений та неспівмірний із складністю справи.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу апелянти надали акт виконаних адвокатом робіт, згідно якого вбачається, що адвокатом було надано такі послуги: вивчення рішення суду першої інстанції, консультація клієнтів, формування правової позиції, аналіз законодавства і судової практики (3 год.) вартістю 1500 грн.; складання апеляційної скарги (3год) вартістю 6000 грн.; участь у судовому засіданні (1 год.) вартістю 1000 грн. Загальна вартість послуг 8500 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції адвокат Ковч Т.Б. участі не приймав, тому відсутні підстави для стягнення витрату у розмірі 1000 грн.

Крім того, колегія суддів вважає, що вивчення рішення суду першої інстанції, консультація клієнтів, формування правової позиції, аналіз законодавства і судової практики, на які адвокатом витрачено 3 год., а також складання апеляційної скарги - 3год. вартістю 6000 грн, на думку колегія суддів, є неспівмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції у розмірі 6000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Ковч Тарас Богданович , задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2021 року змінити.

Стягнути солідарно з акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 гривень, з урахуванням податків та інших передбачених законодавством обов`язкових платежів, які відповідачі зобов`язані будуть сплатити внаслідок відшкодування цієї маральної шкоди.

Стягнути солідарно з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 гривень, з урахуванням податків та інших передбачених законодавством обов`язкових платежів, які відповідачі зобов`язані будуть сплатити внаслідок відшкодування цієї маральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 8000 гривень з кожного.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 судовий збір на користь держави по 5000 гривень з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 квітня 2022 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк