РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/10984/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/353/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року, ухвалене в складі судді Галінської В.В., у справі №569/10984/15-ц,

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 06 грудня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого він передав для ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 13000,00 грн., які останній зобов`язувався у термін до 31.12.2013 року повернути та 2300 грн., які він мав би повернути до 13.12.2013 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики, його умов та отримання відповідачем вказаної суми грошових коштів, було надано письмові розписки. У термін до 13.12.2013 року ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань не виконав, суми позики - грошових коштів в сумі 2300,00 грн., йому не повернув, а також не повернув до 31.12.2013 року борг у розмірі 13000 грн.

Посилаючись на вимоги ст.1048, 1050, 625 ЦК України, вимагав повернення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, трьох відсотків річних на суму заборгованості, інфляційні та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ про що подав відповідний розрахунок , а всього просив стягнути з відповідача борг у сумі 37 894,79 грн. та судовий збір у сумі 378,95 грн.

Заочним рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 37894 (тридцять сім тисяч вісімсот дев`яносто чотири) гривні 79 копійок та судовий збір у розмірі 378 (триста сімдесят вісім) гривень 95 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скаргу мотивована тим, що суд не врахував, що зміст розписок не містить відомостей про передачу йому коштів та їх отримання. Вказує, що даний борг виник на підставі інших правовідносин, оскільки відповідач працював у позивача водієм вантажного автомобіля і між ними виникли розбіжності в розрахунках за перевезення вантажу, а тому він написав розписки на вказані суми без реально отриманих грошових сум. Зазначає, що справа розглянута у його відсутності, оскільки будь-яких викликів до суду він не отримував. Вказує , що у позовній заяві невірно вказана його адреса проживання, а тому вважає що така поведінка позивача є недобросовісною та призвела до порушення його прав. Не погоджується із наданими позивачем розрахунками розміру процентів за користування коштами, інфляційних, 3% річних та пенею. Звертає увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності щодо нарахування пені та подав заяву про застосування такого строку.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення не відповідає.

Установлено, що 06 грудня 2013 року між сторонами укладено договір позики, якій оформлено у письмовій формі у вигляді розписок, що містять особистий підпис відповідача. Відповідно до розписки відповідач отримав від позивача позику у розмірі 13 000 грн, яку зобов`язався повернути до 31.12.2013 року та позику у розмірі 2300 грн, яку зобов`язався повернути до 13.12.2013 року.

Факт особистого написання розписки не заперечується відповідачем по справі.

На час розгляду справи відповідач свій обов`язок щодо повернення суми боргу перед позивачем не виконав.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі N 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі N 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі N 194/1126/18.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення основної суми позики у розмірі 15 300 грн.

Доводи апеляційної скарги проте, що будь-яких грошових коштів він не отримував не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту розписок від 06.12.2013 року підписаних відповідачем, де словосполучення "позичав в ОСОБА_1 " вжито з використанням дієслова "позичав" у минулому часі, тобто підтверджує факт, що написанню розписок передувало отримання грошових коштів боржником.

Наявність оригіналу цієї боргової розписки у позивача свідчить про те, що ОСОБА_2 грошові кошти не повернув.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації за неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі N 703/2718/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі N 902/417/18.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач не надав суду розрахунок інфляційних та трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов`язання за користування грошовими коштами, а тому апеляційний суд враховує наданні відповідачем в апеляційній скарзі розрахунки з яких вбачається, що за період з 14.12.2013 року по 03.08.2015 року та з 01.01.2014 по 03.08.2015 року загальний їх розмір становить 11 333,35 грн. та 732,78 грн. відповідно, оскільки такі розрахунки є правильними.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновками суду щодо стягнення з боржника процентів за користування отриманими в борг коштами за період з 14.12.2013 року по 03.08.2015 року та з 01.01.2014 по 03.08.2015 року в розмірі 3919,19 грн, нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на суму боргу та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 03.08.2014 по 03.08.2015 року у сумі 6339.64 грн з огляду на таке.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Убачається, що строк виконання грошових зобов`язань встановлений у розписках - 13.12.2013 та 31.12.2013 року відповідно.

Будь-яких умов щодо нарахування та сплати неустойки в разі прострочення грошового зобов`язання договори позики не містять.

Отже, право кредитора нараховувати проценти за користування коштами, а також неустойку (пеню) припиняється після спливу строку виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування коштами, а також неустойки (пені) не підлягають до задоволення.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні цих вимог, то підстав для застосування строку позовної давності немає.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції.

В матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про день та час розгляду справи.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. ( частина 10 ст.141 ЦПК України).

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено на 72,21% судові витрати необхідно покласти на обидві сторони пропорційно задоволеним вимогам та стягнути з позивача на користь відповідача різницю у судових витратах понесених відповідачем у більшій сумі при подачі апеляційної скарги у розмірі 105,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних у розмірі 27 366,13 грн. (двадцять сім тисяч триста шістдесят шість грн. 13 коп).

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 105, 00 грн. (сто п`ять грн. 00 коп.)

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 квітня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.