КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1052/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Ул?яновської О.В. в м. Київ 09 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Науменко Марини Геннадіївни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за законом,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за законом, просила визнати незаконною та скасувати постанову приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. від 05 червня 2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на майно, а саме ј частку транспортного засобу Chevrolet Lacetti 2011 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті брата ОСОБА_2 на майно, а саме ј частку вказаного транспортного засобу.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що після смерті її брата ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина у вигляді ј частки транспортного засобу, єдиною спадкоємицею за законом після його смерті є вона, племінник померлого (спадкоємець за правом представлення ОСОБА_3 ) відмовився від прийняття спадщини на користь позивача. Після смерті ОСОБА_2 вона у передбачений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі чого відповідачем заведено спадкову справу № 28/2020. Постановою приватного нотаріуса від 05 червня 2021 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки згідно Інформації з державного реєстру обтяжень рухомого майна від 05 червня 2021 року на рухоме майно спадкодавця ОСОБА_2 накладено арешт. Позивач не погоджується з таким рішенням, оскільки відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень майна № 73040753 від 05 червня 2021 року арешт накладений не судовим чи слідчим органом, на які є безпосередня вказівка в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а державним виконавцем. Такий вид арешту (заборони на відчуження) не підпадає під дію п. 4.17 Глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Видача позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом не тягне за собою зняття арешту з майна, тобто, залишаючись обтяженим, майно не зможе бути реалізовано, в той же час, буде визначене коло спадкоємців, які є правонаступниками після померлого спадкодавця.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційні скарги через суд першої інстанції, а також безпосередньо до Київського апеляційного суду, які є ідентичними за своїм змістом, в яких, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що згідно п. п. 4.17 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчим органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Таким чином, підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії. З урахуванням викладеного, відповідачем було допущено порушення норм Закону України «Про нотаріат» та п. 4.17 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у зв`язку з тим, що нотаріус повинен був лише затримати видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до скасування арешту, а не відмовляти у його видачі. Державна виконавча служба не є судовим чи слідчим органом, таким чином п. п. 4.17 глави 10 розділу ІІ Порядку не розповсюджується на цей випадок.

Вказувала, що відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про опис й арешт майна (коштів) боржника обов`язок зазначаються марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального тощо. Однак згідно постанови про арешт майна на оголошення заборони на його відчуження від 16 травня 2017 року накладено арешт на все рухоме майно ОСОБА_2 .

Наголошувала, що її правова позиція щодо задоволення вимог узгоджується з рішеннями місцевих судів в справі № 759/2746/13 та в справі № 564/1482/20.

Зазначала, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії унеможливила вирішення питання прийняття спадщини шляхом заміни сторони виконавчого провадження та добровільної сплати боргу спадкодавця.

Посилалася на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, згідно якого визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Вказувала, що видача свідоцтва про право на спадщину не є відчуженням майна, оскільки відчуження майна власником завжди пов`язане з проявом його волі щодо розпорядження належним йому майном. Виходячи з наведеного, при видачі свідоцтва про право на спадщину на майно спадкодавця, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру боржників, відсутні підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину).

Вказувала, що у випадку наявності відомостей про спадкодавця в Єдиному реєстрі боржників нотаріус може рекомендувати спадкоємцеві звернутися до відповідного виконавця зі свідоцтвом про смерть спадкодавця-боржника з метою закінчення виконавчого провадження та виключення відомостей про спадкодавця з Єдиного реєстру боржників.

Вважала, що у своєму рішенні суд керувався виключно проєктом рішення, надісланим відповідачем, що не можна назвати ефективним судовим захистом.

Від відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, розгляд справи проводити у її відсутності.

Посилалась на те, що в своїй діяльності вона керується Конституцією України, кодексами України, Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, іншими законами та нормативно-правовими актами, що регулюють нотаріальну діяльність. При цьому вона звертала увагу позивача на те, що наявність арешту на майно спадкодавця позбавляє її права на вчинення нотаріальної дії, а саме видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Пояснювала, що законодавець розмежовує алгоритм дій нотаріуса при наявності заборони та при наявності арешту. При цьому нею враховувалася імперативна норма ч. 1, 2 ст. 1282 ЦК України, яка вказує на те, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Будь-яких належних та допустимих доказів ОСОБА_1 про задоволення вимог кредитора їй надано не було, а тому видавати свідоцтво про право власності на рухоме майно в порядку спадкування при наявності арешту (а не заборони) вона не мала права з огляду на Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та п. 1, 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат».

Вважає, що діяла в рамках наданих їй повноважень та у відповідності з приписами Закону, про що зазначив суд першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за законом, суд першої інстанції виходив із того, що приватний нотаріус діяла в межах повноважень, наданих їй законом, оскільки накладений арешт на все рухоме майно померлого перешкоджає вчиненню нотаріальних дій.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 18 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. заведено спадкову справу № 28/2020 до майна спадкодавця ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 05 червня 2021 року за суб`єктом ОСОБА_2 , зареєстроване публічне обтяження у вигляді арешту рухомого майна, зареєстрованого 14 червня 2017 року реєстратором Кондратюк Н.С. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 53860601, виданий 16 травня 2017 року, видавник Голосіївський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, об`єкт обтяження все рухоме майно, відомості про обмеження відчуження - заборонено відчуження (а. с. 7).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. від 05 червня 2021 року на підставі ст. 49 Закону України «Про нотаріат», п. 1 глави 13 розділу І та п.п. 4.15, 4.17 п. 4 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_2 , а саме ј частку транспортного засобу Chevrolet Lacetti 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що залишилося після померлого спадкодавця, оскільки після безпосередньої перевірки у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було виявлено арешт на все рухоме майно померлого спадкодавця ОСОБА_2 , що унеможливлює здійснення будь-яких дій з рухомим майном (а. с. 7 зворот).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України (тут і надалі норми матеріального права наводяться в редакції, чинній на момент прийняття постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії 05 червня 2021 року) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до вимог статті 49 Закону України «Про нотаріат», яка узгоджується з положеннями глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Згідно з частиною четвертою статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Аналогічна вимога міститься у частині третій глави 13 Порядку № 296/5.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину врегульовано главою 10 розділу ІІ Порядку № 296/5.

Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків (пункт 4.9 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена (пункт 4.10 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів (пункт 4.12 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Перешкоджання вчиненню виконавцем дій, пов`язаних із зверненням стягнення на майно (кошти) боржника, порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном (коштами), на яке накладено арешт, а також інші незаконні дії щодо арештованого майна (коштів) тягнуть відповідальність, установлену законом.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (пункт 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку №296/5).

Згідно п. 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 у разі наявності заборони нотаріус письмово повідомляє кредитора про те, що спадкоємцям боржника видано свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з пунктом 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Отже, згідно вимог чинного законодавства нотаріальні дії вчиняються нотаріусами відповідно до наданих їм повноважень та із дотриманням визначеної законом процедури, яка не передбачає можливості для нотаріуса діяти самостійно на вимогу інших осіб, в тому числі видавати їм свідоцтво про право на спадщину в разі наявності арешту. При цьому законодавцем розмежовано алгоритм дії нотаріуса при наявності заборони та при наявності арешту.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.

У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин.

Вказаний правовий висновок відповідає також правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц.

В даній справі судом першої інстанції наявності спору про право щодо спадкового майна між позивачем та іншими особами встановлено не було, відтак приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. є належним відповідачем за позовом ОСОБА_1 .

Встановивши, що на все рухоме майно спадкодавця ОСОБА_2 накладено арешт з забороною його відчуження на підставі постанови про арешт майна боржника від 16 травня 2017 року, виданої Голосіївським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, докази зняття цього арешту в матеріалах справи відсутні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що приватний нотаріус Науменко М.Г., відмовляючи позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, діяла в межах компетенції та на виконання вимог закону, а саме ст. 49 Закону України «Про нотаріат», п. 1 глави 13 розділу І, п.п. 4.15, 4.17 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5.

Такі висновки є правильними, оскільки згідно п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, наявність якого приватним нотаріусом в даному випадку була встановлена.

Доводи апеляційної скарги, що згідно п.п. 4.17 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 приватний нотаріус повинен був лише затримати видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до скасування арешту, а не відмовляти у його видачі, суперечать наступним доводам, а саме, що державна виконавча служба не є судовим чи слідчим органом, таким чином, п.п. 17 п. 4 глави 10 розділу ІІ «Про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» не розповсюджується на даний вид правочинів, що свідчить про невизначеність правової позиції позивача.

Крім того, дані доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо правомірності дій приватного нотаріуса з урахуванням вимог п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ «Про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» і є необґрунтованими.

Оцінюючи доводи позивача в цій частині, апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 березня 2021 року в справі № 643/14552/15-ц (провадження № 61-11120св19) щодо правомірності дій нотаріуса при відмові у видачі свідоцтва про право на спадщину за наявності обтяжень, накладених не органами слідства або судом, а на підставі договору застави, посвідченого приватним нотаріусом; на підставі свідоцтва про право власності та постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження; на підставі податкової застави, встановленої державною податковою інспекцією.

Апеляційним судом відхиляються доводи позивача в апеляційній скарзі, що згідно постанови Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все рухоме майно ОСОБА_2 , в якій не зазначено відомості, передбачені ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» в разі накладення арешту на транспортний засіб, з огляду на те, що відповідність дій виконавчої служби вимогам закону при накладенні арешту на спадкове майно не є предметом даного позову і судом першої інстанції не досліджувалася.

При цьому є правильними висновки першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги, що накладення арешту на все рухоме майно померлого перешкоджає вчиненню нотаріальних дій щодо цього майна.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в рішеннях Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року справі № 759/2746/13-ц, Костопільського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2020 року в справі № 564/1482/20, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не рішень місцевих судів).

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що видача свідоцтва про право на спадщину не тягне за собою зняття арешту з майна, тобто, залишаючись обтяженим, майно не зможе бути реалізоване, а також що видача свідоцтва про право на спадщину не є відчуженням майна спадкодавця, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру боржників, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та не є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону і не узгоджуються з вимогами п.п. 4.15, 4.17 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5.

Є помилковими з огляду на вид обтяження, зазначений в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (арешт на все рухоме майно) доводи позивача в апеляційній скарзі, що приватний нотаріус повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 4.16 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5, згідно якої наявність заборони відчуження спадкового майна не є підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину і у цьому випадку нотаріус лише повинен повідомити кредитора про те, що спадкоємцям боржника видано свідоцтво про право на спадщину.

Апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на вимогах ст. 1268, 1269 ЦК України, якими врегульовано порядок прийняття спадщини, і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про правильність дій приватного нотаріуса, доводи апеляційної скарги, що смерть боржника у виконавчому провадженні є підставою для його зупинення до моменту визначення правонаступників, і що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 червня 2021 року унеможливила вирішення питання прийняття спадщини шляхом заміни сторони виконавчого провадження та добровільної сплати боргу спадкодавця.

Апеляційний суд враховує, що стан виконавчого провадження ВП № 53860601 і обсяг фактичного виконання рішення за виконавчим документом, в якому боржником є спадкоємець ОСОБА_2 , не є предметом даного позову і судом першої інстанції дані обставини не встановлювалися.

Апеляційний суд відхиляє також доводи апеляційної скарги з посиланням на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року, згідно якого визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку, оскільки в даному позові ОСОБА_1 використано принципово інший спосіб захисту у вигляді оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат».

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд також зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта, тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання нотаріуса вчинити дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції, зокрема видати свідоцтво про право на спадщину за законом, не є належним способом захисту права і не підлягали задоволенню в будь-якому випадку.

Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, і що після зняття арешту зі спадкового майна ОСОБА_1 не позбавлена можливості повторно звернутися до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва.

Не підтверджують та не спростовують обставин, на які посилалася ОСОБА_1 в позовній заяві, а також висновків суду першої інстанції про недоведеність позову та відсутність підстав для його задоволення, і не мають відношення до предмету позову доводи позивача в апеляційній скарзі, що у випадку наявності відомостей про спадкодавця в Єдиному реєстрі боржників нотаріус може рекомендувати спадкоємцеві звернутися до відповідного виконавця зі свідоцтвом про смерть боржника з метою закінчення виконавчого провадження та виключення відомостей про спадкодавця з Єдиного реєстру боржників.

Апеляційним судом також враховано та перевірено доводи відповідача в запереченні на відповідь на відзив ОСОБА_1 , наданому до суду першої інстанції, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа № 752/16041/21 за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. про зняття арешту, скасування заборони, скасування обтяження, зобов`язання вчинити дії та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Таким чином, в даний час в провадженні суду знаходиться інший позов, в якому позивачем ОСОБА_1 обрано ефективний спосіб захисту права, яке вона вважає порушеним, що відповідає завданню цивільного судочинства, в той час як оскарження нотаріальної дії, вчиненої на підставі вимог закону та в межах компетенції нотаріуса, до ефективних способів захисту не відноситься.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в своєму рішенні керувався виключно проектом рішення, надісланим відповідачем, є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову в позові, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів, а також власному помилковому тлумаченні позивачем норм матеріального права, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.