ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/754/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Заставенко М.О.,

з секретарями судового засідання Долею М.А., Проценко Я.Б.,

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, про встановлення режиму окремого проживання подружжя та про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Подільської у місті Києві районної адміністрації, в якій просила суд встановити режим окремого проживання подружжя для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебувають у зареєстрованому шлюбі, на безстроковий термін та визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11.11.2020. Однак з травня 2021 року вони не проживають разом однією сім`єю. Відповідач знаходиться під повним психологічним та фінансовим контролем своєї матері, яка була проти його шлюбу з позивачем, що і стало причиною розладу сім`ї. 30.05.2021, передчасно на 36 тижні вагітності, у позивача та відповідача народилася донька. Відповідач, знехтувавши своїм обов`язками, не забрав позивача з дитиною з пологового будинку та дитячої клінічної лікарні. Відповідач не цікавиться станом здоров`я доньки, жодного разу не провідав її, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, відмовляється добровільно надавати кошти на утримання доньки, виявив сумніви щодо батьківства. Судовим наказом №75/9242/21 від 11.08.2021 Подільського районного суду м. Києва з відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки. На даний час дитина проживає разом з позивачем за місцем її реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Дозвіл на реєстрацію дитини за вказаною адресою відповідач добровільно не надав, тому позивач була змушена отримувати вказаний дозвіл через Службу у справах дітей. Також відповідач проігнорував прохання щодо надання дозволу на виїзд дитини разом з матір`ю за кордон на період відпустки для оздоровлення. Шлюб сторін на даний час не розірваний, оскільки спільній дитині сторін ще не виповнилося року та відповідач не бажає подавати на розлучення. Позивач не бажає проживати з відповідачем, так як і він не бажає проживати з дружиною та донькою. З 24 травня 2021 вони не проживають разом однією сім`єю, майже не спілкуються, а отже сімейні відносини між ними припинені. Незважаючи на те, що відповідач не цікавиться дитиною, він заявляє що має намір відібрати доньку. Дитина перебуває на грудному вигодовуванні, постійно знаходиться з позивачем, потребує регулярних оглядів лікарів. Позивач в змозі забезпечити належній умови для всебічного розвитку своєї доньки.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 25.10.2021 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Зазначила про те, що встановлення режиму окремого проживання надасть їй змогу повністю присвятити себе вихованню доньки.

Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву у встановлені строки не подав. Звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи, однак, враховуючи те, що відповідач будучи обізнаним про розгляд справи тривалий час в суді не скористався раніше своїми процесуальними правами, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. З урахуванням думки позивача суд ухвали розглядати справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 11.11.2020, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Судовим наказом № 758/9242/21 від 11.08.2021 Подільського районного суду м. Києва з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 06.07.2021 і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями довідок про реєстрацію місця проживання.

Відповідач, у свою чергу, має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із пояснень позивача, відповідач фактично проживає окремо від позивача та доньки з травня 2021 року.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду не надано.

Згідно зі ст. 56 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 119 Сімейного кодексу України, подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Положенням ст. 120 Сімейного кодексу України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором.

У разі встановлення режиму окремого проживання, майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 Сімейного кодексу України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Аналізуючи зміст диспозиції ст. 119 Сімейного кодексу України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям.

Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя.

За таких обставин, враховуючи, що сторони проживають за різними адресами і сімейні відносини подружжя припинені, і на час розгляду справи судом сторони не поновили спільного проживання, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в частині встановлення режиму окремого проживання подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 Сімейного кодексу України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд дійшов наступного висновку.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано до суду Витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.08.2021 щодо надання дозволу ОСОБА_1 на реєстрацію малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_3 без згоди батька ОСОБА_2 . Суд вважає даний доказ неналежним, оскільки він свідчить про неналежне виконання батьком його обов`язків по відношенню до дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , з моменту свого народження проживає разом із матір`ю.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, встановлені факти, враховуючи те, що донька проживає разом з матір`ю, відповідач жодних заперечень щодо місця проживання доньки з позивачем не заявив, що свідчить про відсутність спору між сторонами щодо місця проживання дитини, тому суд вважає відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено лише частину позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 265, 264, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Встановити режим окремого проживання для подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шлюб між якими було зареєстровано 11 листопада 2020 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ценрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1644.

В задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, м. Київ, вул. Борисоглібська, 14.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О. Заставенко

Повний текст рішення складено 15.04.2022.