ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/605/22 Справа № 179/1442/20 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_3 , на предмет визнання дійсним договору купівлі-продажу домоволодіння в АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку загальною площею 49,9 кв.м., жилою - 31,3 кв.м.(літ.А), сіней (літ.а), навісу (літ.Б,Ж,И), літньої кухні (літ.В), сараю (літ.Г.Д.З), вбиральні (літ.Е), літнього душу (літ.Л), колодязя (літ.К), вигрібної ями, (літ.Я), споруд (№1-7), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оформленого розпискою відповідача, якою сторонами договору досягнуті всі істотні умови цього договору, тобто позивачем передані кошти у розмірі 60 000 грн. відповідачу за купівлю домоволодіння, а відповідачем передані позивачеві правовстановлюючі документи, ключі від будинку. Однак відповідач в силу своєї тяжкої хвороби не мав можливості завірити цей договір купівлі-продажу нотаріально, виконавши вимоги ст. 209 ЦК України, та здійснити перехід права власності на домоволодіння, тому позивач просить також визнати за ним право власності на зазначене майно.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі /а.с. 22-23/

Суд першої інстанції, застосувавши норми ст. 220 ЦК України, виходив із того, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 03 грудня 1993 року, а п.4 розписки, наданої ОСОБА_3 позивачеві 25 березня 2020 року, зазначено про отримання останнім плати за будинок, що свідчить про придбання у відповідача позивачем житлового будинку за зазначеною адресою, а також про досягнення всіх істотних умов цього договору, який не посвідчений нотаріально, та їх виконання належним чином, що, в силу вимог ст. 220 ЦК України, свідчить про наявність укладання договору купівлі-продажу між сторонами без нотаріального його посвідчення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , який є сином відповідача ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06 вересня 2021 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому зазначає, що позивач є зовсім сторонньою його померлому батьку людиною, який має зареєстроване місце проживання в м. Дмитрівка Бердянського району Запорізької області та який не є мешканцем смт. Магдалинівка Дніпропетровської області. Враховуючи, що апелянт має зареєстроване місце проживання за спірною адресою, однак тривалий час знаходиться на заробітках у Польщі, де офіційно працевлаштований, а позивач, скориставшись його тимчасовою відсутністю, прибував до будинку, де проживав його батько та скористався цими обставинами, тим самим відчуження спірного нерухомого майна на користь позивача відбулось у незаконний спосіб.

Крім того, апелянт зазначає про спадкування спірного майна після батька, що вказує про порушення прав апелянта, оскільки зазначене майно вибуло із власності спадкодавця у протиправний спосіб, а він позбавленій можливості його успадкувати, враховуючи, що йому достеменно відомо про відсутність у батька бажання відчужувати майно.

04 лютого 2022 року ОСОБА_2 , на виконання вимог ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про наявність у ОСОБА_3 одноособового права власності на спірне домоволодіння, а тому, в силу ст. 319 ЦК України має законне право на свій розсуд розпоряджатись майном, яке йому належить. Судом першої інстанції вірно з`ясовані обставини справи, підтверджено наявність двостороннього правочину, сторонами якого був він та відповідач ОСОБА_3 , а цим рішенням суду жодних прав та інтересів апелянта не вирішувалось, як про це зазначено у висновку Постанови Пленуму Верховного суду України №12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" та постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №175/1057/17-ц, що є підставою для закриття апеляційного провадження.

Разом з цим ОСОБА_2 зазначив про наявність судового спору між ним та апелянтом на предмет усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання апелянта за спірною адресою, що, на думку ОСОБА_2 , стало підставою для звернення ОСОБА_1 з цією апеляційною скаргою, а розписка відповідача про продаж позивачеві будинку та отримання обумовленої вартості будинку свідчить про те, що продавець та покупець до написання розписки і отримання коштів дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, а оплата свідчить про виконання позивачем взятих на себе зобов`язань, а, в силу положень ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності у нього виникло з моменту набрання законної сили рішенням суду, яке оскаржується, про визнання договору, який не посвідчений нотаріально, дійсним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, ОСОБА_3 на праві приватної власності з 03 серпня 1993 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що узгоджується зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок (домоволодіння) виданого на підставі рішення виконкому Магдалинівської поселкової Ради народних депутатів НОМЕР_1, наданого позивачем у копії (а.с.12).

25 березня 2020 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 розписку, напису власноруч, де предметом є гроші у сумі 60 000 грн., отримані ним у повному обсязі від ОСОБА_2 за продаж останньому будинку з побудовами по АДРЕСА_1 . (а.с.4).

Одночасно судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_3 має тяжку онкохворобу - захворювання лівої легені, що підтверджується консультативним висновком Міського онкологічного центру КЗ "МКЛ №4" (а.с.5).

З наданого апелянтом у копії свідоцтва про смерть, отриманого повторно 11 серпня 2021 року встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с.40).

Апелянт є сином відповідача ОСОБА_3 , що узгоджується з відомостями у свідоцтві про народження, наданого у копії, яке видано 12 березня 1979 року Магдалинівським райвідділом РАЦС Дніпропетровської області (а.с.39).

За наявною інформацією довідки №1123 від 29 червня 2021 року виданої виконкомом Магдалинівської селищної ради, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.38).

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який оформленим розпискою останнього про отримання грошових коштів у розмірі 60 000 грн. за продаж будинку позивачеві, з чим колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Згідно ст. 638 ЦК України істотною умовою будь-якого договору є предмет договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Укладений між сторонами договір містить всі суттєві умови: предмет договору, ціна продажу, умови оплати, перехід права власності, відповідальність сторін, тощо.

Отже, при вирішенні справи про визнання дійсним договору купівлі-продажу для суду має першочергове значення з`ясування питання, чи була наявна між сторонами домовленість щодо всіх істотних умов договору. При цьому допустимими доказами такої домовленості можуть бути лише письмові докази, якими відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Тобто, для визнання договору дійсним у судовому порядку є недостатнім надання сторонами пояснень з приводу домовленості щодо всіх істотних умов договору, а відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України такі обставини мають бути підтверджені письмовими доказами. До того ж необхідним є встановлення обставин дотримання сторонами вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених чч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, оскільки їх недотримання визначено ст. 215 цього Кодексу в якості підстав недійсності правочину.

Оскільки відповідач в судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції присутній не був, надавши заяву про розгляд справи у його відсутності та зазначивши в ній про повне визнання позову, яка прийнята судом, при цьому не зазначивши обставин, які слугували написанню ним розписки, не надавши письмових доказів, щоб свідчили про дійсний його намір продажу будинку позивачеві, що відповідає положенням ст. 208 ЦК, відомостей про що немає і в розписці, як і немає в ній дати продажу будинку, дати складання розписки, не зазначені умови та юридичні наслідки договору, тобто на яких умовах сторони дійшли до передачі коштів у розмірі 60 000 грн. один одному за продаж будинку, як і не зазначено, яким чином буде здійснюватись перехід права власності цього нерухомого майна, щоб свідчило про досягнення сторонами розписки всіх істотних умов та дійсне укладання цією розпискою договору купівлі-продажу, що притаманне правочину, в розумінні ч.1 ст. 202, ст. 626 ЦК України.

Крім того, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.

Однак судом першої інстанції не встановлено, що відповідач не мав реальної можливості укласти договір купівлі-продажу його житлового будинку, засвідчивши його нотаріально, за своїм станом здоров`я, прийнявши за письмовий доказ лише консультативний висновок медичного закладу про наявність у відповідача онкозахворювання, що є помилковим, а тому колегія суддів вважає, що факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину судом першої інстанції не встановлено.

Таким чином твердження позивача у позові, що відповідач не мав через стан здоров`я можливості засвідчити нотаріального договір в присутності нотаріуса, не були доведені позивачем в процесі розгляду справи та не підтверджені доказами, про що наголошує колегія суддів, у зв`язку з чим такий договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, оскільки не містить суттєві умови щодо предмету договору, його умов та наслідків його виконання та невиконання, що установлено колегією суддів.

Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу домоволодіння підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 210 та ч. 3 ст. 640 цього Кодексу такий договір є укладеним з моменту його державної реєстрації. Отже, до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу квартири юридично не є укладеним.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК).

Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звернув увагу Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

У зв`язку з цим, оскільки договір не був укладеним, суд не міг визнати його дійсним на підставі ст. 220 ЦК.

Аналогічний висновок зазначений в Рішенні колегії суддів Верховного суду України від 30 березня 2011 року.

З огляду на викладене та враховуючи, що судом першої інстанції не встановлено в повному обсязі обставини справи, застосування ст. 220 ЦК України у спірних правовідносинах є помилковим і як наслідок призвело до неправильного вирішення справи і порушення норм матеріального права.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Практичне значення такого поділу полягає в тому, що розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб.

За загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

Аналогічний за змістом висновок викладено і в постанові КГС ВС від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17.

У цій справі право власності на спірний будинок ніким не оспорювалось, а договір купівлі-продажу не укладався, при цьому судом не було надано оцінку тяжкому захворюванню відповідача, не досліджено його стан здоров`я на час написання розписки та на час розгляду справи судом першої інстанції, як і не було встановлено наявності у нього спадкоємців, право на спадщину яких зачіпається цією розпискою.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, судом першої інстанції, без з`ясування всіх обставин, які передували написанню спірної розписки, без належного встановлення та отримання доказів факту дійсної домовленості сторін такого договору щодо усіх істотних умов та дійсного волевиявлення на перехід права власності відповідача до позивача за розпискою, та помилкового висновку про укладення договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем, помилково визнано право власності на спірне нерухоме майно за позивачем, оскільки правові підстави набуття права власності на домоволодіння, яке належало відповідачу ОСОБА_3 , у такий спосіб для цього відсутні.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи ОСОБА_2 , щодо закриття апеляційного провадження на підставі вимог ст. 352 ЦПК України, колегія суддів до уваги не приймає з підстав їх необґрунтованості, оскільки рішенням суду, що оскаржується, вирішено питання про майнові права апелянта, на спірне нерухоме майно, як спадкоємця цього майна.

Разом з тим, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн. з позивача слід стягнути на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року - скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О. Макаров