Номер провадження: 22-ц/813/3575/22
Номер справи місцевого суду: 522/2106/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Піроговського Вадима Федоровича на рішення Приморського районного суду м Одеси від 25 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

07.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - ГУ МВС України) в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 65 655,26 грн. та моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що протягом кількох років позивач змушений був звертатися до суду за захистом своїх прав та отримував рішення суду на свою користь. Така ситуація спричинила позивачеві моральні страждання, що потягли за собою наявність у позивача психологічної травми. Свої моральні страждання ОСОБА_1 оцінив в 500 000,00 грн.

Крім того, на відновлення здоров`я позивачем витрачено 65655,26 грн., що складають витрати на придбання медикаментів в сумі 60 255,26 грн. та 5 400,00 грн. оплати проведення психологічного експертного дослідження.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі, з рахуванням заяви про її зміну, представник ОСОБА_1 - адвокат Піроговський В.Ф. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 року, ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.83-88, 92-93).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ МВС України в Одеській області Сокуренко І.А. просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду (т.2, а.с.102-111).

Ухвалою колегії суддів Одеського апеляційного суду від 19.07.2021 року було викрито апеляційне провадження у справі (т.2, а.с.96).

Розгляд справи здійснюється 30.03.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки всі учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, призначеного на 30.03.2022 року, на 12.00 год. (т.2, а.с.117-120), однак від жодного із них не надійшло заяви або клопотання про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 8 місяців, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснюється 30.03.2022 року, а повне судове рішення складено - 04.04.2022 року.

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Цюри Т.В. у відпустці з 02.03.2022 року по 31.03.2022 року (т.2, а.с. 121), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д. і Комлева О.С. (т.2, а.с.151).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 21.09.2015 року по 25.05.2018 року позивач ОСОБА_1 звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовами до ГУ МВС України в Одеській області щодо поновлення своїх прав, які були задоволені судовими рішеннями по справам № 815/5784/15, № 815/1159/17, № 815/4818/17, № 815/3000/17, № 815/5914/17, № 815/575/18, № 815/999/18, № 815/1586/18.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 вважає, що внаслідок вимушеного звернення до суду через нехтування відповідачем його законними правами, йому були спричинені моральні страждання, що призвели до психологічного стресу, який в свою чергу призвів до активізації та появи різних захворювань, на підтвердження чого надав суду:

виписку із історії хвороби № 178 Одеської міської лікарні №3 про знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні с 21.03.2016 р. по 05.04.2016 р.;

виписку із історії хвороби № 493 Одеської міської лікарні №3 про знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні с 05.08.2016 р. по 22.08.2016 р.;

виписку з історії хвороби № 9007 МКБ №10 гастроентерологічного відділення про знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 21.09.2016 р. по 04.10.2016 р.;

виписку № 20476 ООКЛ про знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 29.08.2017 р. по 11.09.2017 р.;

виписку з історії хвороби № 8342 МКБ №10 гастроентерологічного відділення про знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 04.09.2017 р. по 14.09.2017 р.;

виписку №563 із медичної карти ОСОБА_1 про знаходження його в ЛВЛ МВС України на стаціонарному лікуванні з 25.10.2017 р. по 14.11.2017 р.;

виписку-епікриз № 68 КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» про знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 05.02.2018 р. по 16.02.2018 р.;

виписку-епікриз №476 про знаходження ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 19.04.2018 р. по 05.05.2018 р.;

виписку із медичної картки № 6466 ОСОБА_1 про знаходження його на стаціонарному лікуванні в КУ «МКЛ №11» з 16.05.2018 р. по 30.05.2018 р.

Зазначені моральні страждання позивач оцінив в 500 000 грн.

На підтвердження понесених матеріальних витрат на придбання медикаментів на своє лікування позивач надав роздруківки виписок по картці/рахунку ОСОБА_1 щодо проведення розрахункових операцій в аптеках 21.03.2016 року, 05.08.2016 року, 21.09.2016 року, 29.08.2017 року, 04.09.2017 року, 25.10.2017 року, 05.02.2018 року, 19.04.2018 року та 16.05.2018 року.

Таким чином, оскільки загальна сума матеріальної шкоди становить 65 655,26 грн., включаючи також витрати на оплату проведення експертного дослідження в сумі 5400 грн., позивач просив його вимоги задовольнити.

На обгрунтування своїх позовних вимог, позивач ОСОБА_1 надав суду Висновок №ED-2521-4-1050.18 від 10.09.2018 року Одеської філії судової незалежної Експертизи України психологічного експертного дослідження ОСОБА_1 (т.1, а.с.88-92).

Однак, вирішуючи даний спір, суд не прийняв до уваги вищевказаний Висновок, оскільки в ньому не відображено про попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.

Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч.1 ст. 166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до вимог ч.1, п.2 ч.2 та ч.3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З посиланням на вимоги чинного цивільного законодавства, судової практики Верховного Суду та вимог міжнародного права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Тобто, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.

Складовими частинами для відшкодування шкоди є:

наявність шкоди;

протиправна поведінка заподіювача шкоди;

причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача;

вина.

Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Вирішуючи даний спір, суд виходив із того, що за результатами призначеної судом судово-медичної експертизи, була проведена комісійна судова експертиза, за наслідками якої було отримано висновок експерта №31 КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 18.11.2020 року, згідно якого, починаючи з 2007 року, позивач ОСОБА_1 після отримання черепно-мозкової травми страждав її наслідками, а також, страждав виразковою хворобою ДПК, розповсюдженим остеохондрозом хребта, кілою дисків хребців у шийному та попереково-куприковому відділеннях хребта, аномалією Кімерлі, хронічним вертеброгенним попереково-куприковим радикулітом, хронічною вертеброгенною цервікалгією (т.1, а.с.229-244).

При цьому суд виходив із того, що згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Таким чином, суд виходив і того, що в період до 21.09.2015 р. у позивача ОСОБА_1 були наявні захворювання, які потребували лікування та мали певний хронічних характер.

Крім того, наявність таких захворювань, які виникли у ОСОБА_1 до 21.09.2015 року, зазначив у своїх письмових поясненнях експерт ОСОБА_2 , що був допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції (т.2, а.с.67-69).

Що стосується захворювань позивача ОСОБА_1 , які додалися у нього після початку судових засідань, то за вищевказаним експертним висновком №31 у розглянутий період часу, ОСОБА_1 неодноразово знаходився на лікуванні, і потребував медикаментозної терапії.

Стосовно існування причинно-наслідкового зв`язку між судовими засіданнями та погіршенням здоров`я позивача ОСОБА_1 , то за експертним висновком №31, вирішення даного питання знаходиться в компетенції судової експертизи із залученням насамперед судового психолога.

При цьому, експерт ОСОБА_2 у судовому засіданні не зміг надати однозначної відповіді щодо вказаного причинно-наслідкового зв`язку, а у своїх письмових роз`ясненнях посилався на потенційну можливість психо-емоційного стресу, якщо він мав місце, призвести до загострення будь-яких захворювань.

З цих підстав колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що пояснення експерта ОСОБА_2 з цього приводу, побудовані на припущеннях, що за змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не може бути покладено в основу судового рішення.

Більше того, за експертним висновком №31 щодо обгрунтованості виписування позивачу ОСОБА_1 медикаментів та необхідності лікування, експерт зазначив, що враховуючи захворювання ОСОБА_1 , він потребував медикаментозної терапії. Враховуючи тяжкість захворювань, які є у ОСОБА_1 , зокрема, наявність кризів, безсумнівно, що ОСОБА_1 , починаючи з 21.09.2015 року, потребував медичного спостереження у зв`язку з відвідуванням судових процесів.

З підстав викладеного, суд дійшов правильного висновку про те, що сама по собі необхідність медичного спостереження у зв`язку з відвідуванням судових процесів, починаючи з 21.09.2015 року, не свідчить про те, що вказані спостереження викликані захворюваннями, які виникли у зв`язку з необхідністю брати участь у цих судових засіданнях, та що потягло за собою придбання ліків на суму 60255,26 грн.

Тобто, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду достатніх і належних доказів існування причинно-наслідкового зв`язку між відвідуванням ОСОБА_1 судових засідань по зазначеним справам в період з 21.09.2015 р. по 25.05.2018 р. та виникненням у нього захворювань, які потребували відповідного лікування, на забезпечення чого позивачем витрачені грошові кошти.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Піроговського Вадима Федоровича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м Одеси від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак м оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева