Справа № 450/1439/19 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/4497/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:31
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Симця В.І.;

позивачки ОСОБА_1

та її представника - адвоката Тимчишина М.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Віблий Любомир Зіновійович, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (як дарителем), та ОСОБА_3 , 1971 року народження (як обдарованим), посвідчений 26 квітня 2018 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Віблим Л.З. (в подальшому - „спірний будинок" і „договір дарування").

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько сторін спору, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням суду від 26.12.2018 року відповідачу по даній справі ОСОБА_3 було відмовлено в позові до ОСОБА_1 про визнання останньої такою, що втратила право на користування спірним будинком і в процесі судового розгляду даної справи їй стало відомо про договір дарування цього будинку.

Стверджувалося, що до укладення спірного договору дарування, так і після його укладення, батько сторін постійно хворів, виражав ознаки психічного захворювання, а тому позов просила задовольнити з підстав, що передбачені статтями (зокрема) 203, 215, 226 ЦК України (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (а.с. 217-222).

Дане рішення оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати «та постановити нове рішення, яким справу направити на новий розгляд в один із судів м. Львова», покликаючись на його незаконність.

Вважає розгляд справи судом першої інстанції упередженим, оскільки суд не прийняв заяви про уточнення позовних вимог, «не дав оцінки факту, що даритель не підписував договір дарування», «не витребував у нотаріуса оригіналу договору дарування, журнал реєстрації договорів», «не дана оцінка ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України», «не дав оцінки експертних пояснень в судовому засіданні щодо захворювання дарителя на деменцію» (а.с. 229-233).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У поданій до суду позовній заяві позивачка просила договір дарування визнати недійсним з підстава, визначених статтями 203, 215 та 226 ЦК України (а.с. 1-2).

В уточненій Позовній заяві (на яку міститься посилання в апеляційній скарзі) як на підставу визнання договору дарування недійсним міститься посилання на статтю 224 ЦК України (а.с. 182-186).

У пункті 8 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз`яснення про те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України належить до загальних положень про правочини, а стаття 215 - до загальних положень про правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону.

У позовній заяви не наведено, яким саме вимогам, які встановлені статтею 203 ЦК України, договір дарування, який оспорюється позивачкою, не відповідає.

В той же час, загальні положення статей 203 та 215 ЦК конкретизується в інших статтях ЦК України, зокрема - і у вищезгаданих статтях 224 «Правові наслідки вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування» та 226 «Правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою» ЦК України на які посилається позивачка.

Таким чином, саме на позивачку покладається обов`язок доказати суду належними та допустимими доказами ту обставину (зокрема), що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення ним договору дарування (26 квітня 2018 року) був недієздатною особою.

За змістом статті 39 ЦК України, фізична особа може бути визнаною недієздатною рішенням суду в порядку, що встановлений главою 2 розділу ІУ ЦПК України.

В той же час, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавався в судовому порядку недієздатним, а також того, що над ним у встановленому чинним законодавством порядку встановлювалася опіка.

На клопотання сторони позивачки ухвалою суду від 30 січня 2020 року по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання про те, чи страждав ОСОБА_3 , 1943 року народження, будь-яким психічним захворюванням станом на 26.04.2018 року (на момент підписання ним договору дарування) ічи розумів значення своїх дій та чи міг керувати ними (а.с. 102-103).

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 21/К від 09.07.2020 року, відповісти на питання чи страждав ОСОБА_3 , 1943 року народження, хронічним психічним захворюванням станом на 26.04.2018 року (на момент підписання договору дарування), та чи міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, за даними матеріалів справи не представляється можливим (а.с.107-113).

Будь-які інші докази, які могли б бути правовою підставою для визнання договору дарування, що оспорюється позивачкою, недійсним з підстав, що передбачені статтями 224 та 226 ЦК України, у матеріалах справи відсутні.

Клопотань про призначення у даній справі почеркознавчої експертизи на предмет встановлення того, чи ОСОБА_3 , 1943 року народження, виконував підписи на договорі дарування чи інша особа, сторона позивача до суду не подавала, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що суд «не дав оцінки факту, що даритель не підписував договір дарування» та «не витребував у нотаріуса оригіналу договору дарування, журнал реєстрації договорів», до уваги прийматися не можуть.

Крім цього, вищенаведені доводи апеляційної скарги (про те, що ОСОБА_3 , 1943 року народження, не підписував договору дарування) і доводи про те, що згаданий дарувальник на час підписання ним договору дарування не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, є взаємовиключними.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2021 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 05 квітня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.