Провадження № 22-ц/802/16/22 Категорія: 16 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6 , приватний виконавець Шульженко Ігор Сергійович, ОСОБА_7 , про визнання оспорюваних правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року,-

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом покликаючись на такі обставини.

5 грудня 2015 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Чорний В. Г. видав від імені особи з ідентичним прізвищем, ім`ям та по батькові як у позивача - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) довіреність на ім`я ОСОБА_8 , після чого ОСОБА_8 на підставі отриманої довіреності надіслав приватному нотаріусу Луцького районного нотаріального округу Волинської області Дехтярук І. В. заяву про видачу дубліката договору дарування нерухомого майна, а приватний нотаріус видав дублікати вказаних документів.

12 лютого 2016 року приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Пономаренко О. О. провів державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за особою з ідентичним прізвищем, ім`ям та по батькові як у позивача - ОСОБА_3 .

У період із середини лютого 2016 року до жовтня 2016 року позивач перебував за межами України, і на цей період оригінали документів на майно були у його знайомого, ОСОБА_9

26 лютого 2016 року особа з ідентичним прізвищем, ім`ям та по батькові як у позивача - ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_4 спірне нерухоме майно, і до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відповідні відомості.

01 квітня 2016 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 238 відчужив спірне нерухоме майно на користь ОСОБА_7

25 травня 2018 року відкрито кримінальне провадження № 0000173 за фактом посвідчення завідомо підроблених офіційних документів, які стали підставою для набуття ОСОБА_4 права власності на домоволодіння.

Крім того, 02 березня та 20 червня 2018 року приватний виконавець Шульженко І. С. відкрив виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 заборгованості за договором позики, в рамках яких 18 вересня 2018 року були проведені електронні торги, на яких реалізовано зазначене нерухоме майно. Переможцем торгів стала ОСОБА_5 . Також були змінені межі однієї із земельних ділянок.

25 травня 2018 року відкрито кримінальне провадження № 0000173 за фактом посвідчення завідомо підроблених офіційних документів, а саме оспорюваних у цій справі договорів купівлі-продажу.

07 червня 2018 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області надано дозвіл на проведення судово-почеркознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 0000173. Згідно з висновком експертизи від 18 червня 2018 року № 160 підписи в договорах купівлі-продажу, укладених 26 лютого 2016 року, були вчинені не позивачем ОСОБА_3 , а іншою особою.

Просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , щодо продажу: житлового будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,земельної ділянки площею 0,2175 га для ведення особистого селянського господарства, земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування вказаного будинку, витребувати зазначене майно із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційний скарзі представник позивача ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення спору. Оспорених договорів ОСОБА_3 не підписував, що підтверджено висновками експертиз, також на день укладення договорів він перебував за кордоном, де працював як до укладення договорів так і продовжує працювати на даний час, що підтверджується копією закордонного паспорта.

Судом першої інстанції встановлено, що 6 лютого 2016 року між ОСОБА_3 , податковий номер якого НОМЕР_1 , зареєстрованим в АДРЕСА_2 (як продавцем), та ОСОБА_4 (як покупцем) укладено договір купівлі-продажу будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Сушиком О. В., зареєстрований в реєстрі за № 80, за умовами якого продавець передав у власність покупця будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0960, а покупець прийняв майно і сплатив за нього обговорену грошову суму.

26 лютого 2016 року між ОСОБА_3 , податковий номер якого НОМЕР_1, зареєстрованим у АДРЕСА_2 (як продавцем), та ОСОБА_4 (як покупцем) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Сушиком О. В., зареєстрований в реєстрі за № 81, за умовами якого продавець передав у власність покупця земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0960, а покупець прийняв її і сплатив за договором обговорену грошову суму.

26 лютого 2016 року між ОСОБА_3 , податковий номер якого НОМЕР_1, зареєстрованим у АДРЕСА_2 (як продавцем), та ОСОБА_4 (як покупцем) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Сушиком О. В., зареєстрований в реєстрі за № 82, за умовами якого продавець передав у власність покупця земельну ділянку площею 0,2175 га, кадастровий номер :01:001:0961, а покупець прийняв її і сплатив за договором обговорену грошову суму.

01 квітня 2016 року між ОСОБА_4 (як продавцем) та ОСОБА_7 (як покупцем) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки: площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0960 та площею 0,2175 га, кадастровий номер :01:001:0961.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року у цивільній справі № 161/17261/17 постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 1 074 013,92 грн боргу та понесені судові витрати у справі в розмірі 8 000,00 грн. Рішення суду набрало законної сили. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Шульженка І. С. від 20 червня 2018 року відкрито виконавче провадження № 56642482 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 1 074 013,92 грн. боргу та судових витрат у розмірі 8 000,00 грн.

18 вересня 2018 року Державне підприємство «Сетам» провело електронні торги з реалізації нерухомого майна, а саме: незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 52 %, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; житлового будинку на АДРЕСА_1 ; та земельних ділянок площею 0,2193 га, кадастровий номер :01:001:5127, площею 0,2175 га, кадастровий номер :01:001:0961, площею 0,0307 га, кадастровий номер :01:001:5216, що розташовані у с. Боголюби Луцького району Волинської області, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які належали на праві власності ОСОБА_7 .

Згідно з актом проведення електронних торгів від 25 вересня 2018 року відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 18 вересня 2018 року переможцем торгів визнана ОСОБА_5 , яка за меморіальними ордерами від 19, від 20, від 21, від 24 та від 25 вересня 2018 року перерахувала всю суму коштів за придбаний лот.

26 вересня 2019 року приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Москвич В. С. на ім`я переможця торгів ОСОБА_5 видав свідоцтво про право власності на спірне майно та провів реєстрацію права власності на це нерухоме майно за ОСОБА_5 .

За фактом посвідчення завідомо підроблених офіційних документів, а саме оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладених 26 лютого 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , підроблення підпису ОСОБА_3 у зазначених договорах купівлі-продажу нерухомого майна, відкрито кримінальне провадження № 0000173, про що до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 жовтня 2016 року внесені відповідні відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 358, частиною другою статті 367 КК України.

Згідно з копією висновку експертизи від 18 червня 2018 року № 160, проведеної в рамках кримінального провадження № 0000173 від 25 травня 2018 року, рукописний запис « ОСОБА_3 » в пункті 5.8 другого примірника договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 26 лютого 2016 року та в пункті 4.10 договору купівлі-продажу спірного житлового будинку від 26 лютого 2016 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, рукописний запис « ОСОБА_3 » у заяві ОСОБА_4 від 26 лютого 2016 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, безпідставно не взяв до уваги надані позивачем висновки експерта та не витребував матеріалів кримінального провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_5 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, вважає апеляційну скаргу безпідставною, зауважує, що позивач не заявляв клопотання про призначення експертизи в суді першої інстанції.

Постановою Волинського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської областівід 30 жовтня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року постанову Волинського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7 , приватний нотаріус Сушик О.В., в судове засідання апеляційного суду не з`явились, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 не з`явився в судове засідання, судове повідомлення-виклик повернуто до суду з відміткою «адресат відсутній».

Відповідач ОСОБА_4 не повідомляв суд про зміну місця проживання або місцезнаходження, а тому відповідно до статті 131 ЦПК виклик в судове засідання вважається врученим.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача ОСОБА_5 , вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції,виходив з того, що у позивача була наявна воля на відчуження належного йому нерухомого майна, доказів на підтвердження факту не підписання ним оспорюваних договорів купівлі-продажу позивач не надав.

Такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, зроблений без повного з`ясування обставин справи та без належної правової оцінки наданих позивачем доказів.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статі 627, статті 629 ЦК України, згідно зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У даній справі сторона позивача на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, подала докази - висновки експерта, якими підтверджено, що підписи в оспорюваних договорах вчинені не позивачем ОСОБА_3 , а іншою особою.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції дослідив вказані докази в судовому засіданні, однак дійшов висновку про їх недопустимість з огляду на те, що така експертиза проведена в рамках кримінального провадження, а сам аналіз висновків експерта інструментами кримінального процесуального закону не проведений. Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

На думку апеляційного суду висновок експерта, підготовлений в рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, на підставі ухвали суду в кримінальному провадженні про призначення судової почеркознавчої експертизи, відповідає положенням статті 102 ЦПК України, а тому є допустимим і належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на час розгляду цієї справи досудове слідство у даній справі не закінчено, а обвинувальний вирок не постановлено.

Така позиція апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-10814св19).

Також апеляційний суд враховує виключне значення таких доказів для правильного вирішення справи у сукупністю із тією обставиною, що позивач ОСОБА_3 станом на 26.02.2016 року працював за кордоном, про що повідомляв суду в судовому засіданні позивач та його представник, та надавав для дослідження закордонний паспорт, а відповідач цих обставин не спростував. Належить звернути увагу на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, фактично не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав та не роз`яснив їм їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, не роз`яснив позивачу право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, а також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження, водночас обгрунтував відмову в позові недоведеністю позовних вимог.

У даному судовому засіданні апеляційним судом задоволено клопотання представника позивача про витребування матеріалів кримінального провадження та дослідження в судовому засіданні оригіналів оскаржених договорів, висновків експерта, однак у зв`язку оголошенням в України воєнного стану та прийняття органами поліції заходів щодо забезпечення схоронності матеріалів кримінальних справ, вимога суду не виконана. Ухвалюючи про можливість розгляду цієї справи без дослідження матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд приймає до увагу ту обставину, що представник відповідача ОСОБА_5 заперечував щодо витребування таких матеріалів, оскільки таке клопотання не було заявлене в суді першої інстанції, а позивач та представник позивача вважають, що надані висновки експерта є належними та допустимими доказами. За таких обставин в апеляційного суду є можливість надати правову оцінку зібраним доказам з урахуванням приписів статті 89 ЦПК України.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності апеляційний суд вважає доведеним відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення договорів купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року щодо продажу покупцю ОСОБА_4 нерухомого майна: будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,2175 га для ведення особистого селянського господарства, земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування вказаного будинку, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що підписи в договорах купівлі продажу зазначеного нерухомого майна від 26 лютого 2016 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинені не ОСОБА_3 , а іншою особою, що дає підстави визнати ці договори недійсними на підставі частини І статті 215, частин І, 3 статті 203 ЦПК України. Тому рішення Луцького міськрайонного суду у даній справі необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про визнання оскаржених договорів купівлі-продажу недійсними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції хоча і правильно визнав відповідача ОСОБА_5 добросовісним набувачем, однак помилково обгрунтував свої висновки посиланням на те, що в ОСОБА_3 була наявна воля на відчуження належного йому нерухомого майна, тому і в цій частині судове рішення підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у зазначеній частині позовних вимог з інших підстав.

При вирішенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння апеляційний суд виходить з такого.

Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пред`являючи позов, ОСОБА_3 посилався саме на пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що частина друга статті 388 ЦК України містить заборону витребування майна від добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_5 придбала нерухоме майно за результатами електронних прилюдних торгів, проведених в ході примусового виконання судового рішення.

На час виникнення спірних правовідносин (проведення торгів) умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» в редакції Законів № 1730-УІІ від 03 листопада 2016 року та №1798-УІІ від 21 грудня 2016 року (далі-Закону).

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (частина перша статті 48 Закону).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті).

Відповідно до частини першої статті 61 Закону реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.

У постанові від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) Верховний Суд зазначив, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Отже, ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, нерухоме майно, яке вона придбала, було реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень,, тому не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції необхідно скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог про визнання оскаржених договорів недійсними та відмову у позові про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати, понесені на сплату судового збору до суду першої інстанції, апеляційної та касаційної інстанції на загальну суму 7400 грн.40 копійок.

Керуючись статтями 367, 374, 376 382, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року в даній справі скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсними укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 : договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 лютого 2016 року, площею 0,2175 га, кадастровий номер :01:001:0961 для ведення особистого селянського господарства; договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 лютого 2016 року, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0960, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; договір купівлі-продажу будинку від 26 лютого 2016 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7400,40 судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді: