справа №176/2815/19
провадження №2/176/10/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2022 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області

у складі: головуючої - судді Павловської І.А.,

за участі секретаря Ніколенко М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Прохоренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жовті Води, в режимі відеоконференції під час трансляції з Жовтневого районного суду міста Дніпра, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради», Дніпропетровської обласної ради, голови ліквідаційної комісії комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» Сивко Тетяни Іванівни про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить стягнути солідарно з Дніпропетровської обласної ради, комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради», голови ліквідаційної комісії комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» Сивко Тетяни Іванівни на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 149 733,00 грн. за період з 14 вересня 2018 року по 18 грудня 2019 року та за період з 19 грудня 2019 року по день ухвалення рішення в розрахунку середнього заробітку в сумі 393 грн. за кожний день. Одночасно просить стягнути солідарно з відповідачів судові витрати у розмірі 11 497,33 грн., що складаються з судового збору в розмірі 1497,33 грн. та витрат на професійну правничу допомогу 10 000 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з 01 вересня 2001 року працювала в комунальному вищому навчальному закладі «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради та 12 березня 2018 року наказом про припинення трудової діяльності №06н/пєр була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення їй було видано трудову книжку та наказ про звільнення.

У той же час, позивачка зазначає, що відповідачем в день її звільнення не було здійснено повного розрахунку та виплату всіх сум, як це передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, у зв`язку з чим вона зверталась за захистом своїх порушених прав до суду.

13 вересня 2018 року рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області по справі 176/634/18 з комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію за 10 днів додаткової відпустки за 2018 рік в сумі 3930 (три тисячі дев`ятсот тридцять) грн. 00 коп., та середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку починаючи з 13 березня 2018 року по день ухвалення судом рішення в сумі 59736 грн. 00 коп. Також суд ухвалив стягнути на мою користь судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 1409 грн. 60 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4500 грн.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року по справі №176/634/18 набрало законної сили 16 жовтня 2018 року.

Оскільки вказане вище рішення суду до теперішнього часу не виконано, позивачка просить стягнути солідарно із відповідачів на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2018 року по день ухвалення рішення/

У відзиві на позовну заяву Дніпропетровська обласна рада, вказуючи на безпідставності позовних вимог, зазначала, що є неналежним відповідачем у даній цивільній справі, оскільки ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з комунальним вищим навчальним закладом «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» та Дніпропетровська обласна рада не є боржником за рішенням суду від 13 вересня 2018 року, на яке посилалась у своєму позові позивачка.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 , не погоджуючись з доводами Дніпропетровської обласної ради, вказала, що Дніпропетровська обласна рада є власником комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради», а тому як власник Інституту має сплачувати належні їй суми.

У запереченні на відповідь на відзив Дніпропетровська обласна рада фактично виклала свої заперечення щодо позову, аналогічні тим доводам що й у відзиві на позовну заяву.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Тимофієв Є.Л., у судовому засіданні підтримали позовні вимоги із наведених у позові підстав.

Представник Дніпропетровської обласної ради Прохоренко А.В., яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Інші стони по справі, будучи неодноразово належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, участі в судовому розгляді не приймали.

Суд, вислухавши думки сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Так, в силу ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За змістом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 з 01 вересня 2001 року працювала в комунальному вищому навчальному закладі «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради та 12 березня 2018 року наказом про припинення трудової діяльності №06н/пєр була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення їй було видано трудову книжку та наказ про звільнення.

У той же час, позивачці в день її звільнення не було здійснено повного розрахунку та виплату всіх сум.

13 вересня 2018 року рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області по справі 176/634/18 з комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію за 10 днів додаткової відпустки за 2018 рік в сумі 3930 (три тисячі дев`ятсот тридцять) грн. 00 коп., та середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку починаючи з 13 березня 2018 року по день ухвалення судом рішення в сумі 59736 грн. 00 коп. Також суд ухвалив стягнути на мою користь судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 1409 грн. 60 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4500 грн.

Вказане вище рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року по справі №176/634/18 набрало законної сили 16 жовтня 2018 року.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Разом з тим, слід звернути увагу, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Такої ж думки дотримується Верховний суд України в постанові від 18 листопада 2019 року по справі № 0940/1532/18 та в постанові від 27.06.2018 по справі № 810/1543/17.

Крім того, зазначена правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

З огляду на наведену правову позицію Європейського суду з прав людини, оскільки рішенням суду від 13 вересня 2018 року з комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 стягнуто всі обов`язкові платежі, суд не вбачає правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у період, що слідував після ухвалення даного рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради», Дніпропетровської обласної ради, голови ліквідаційної комісії комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» Сивко Тетяни Іванівни про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати по справі слід покласти на позивача

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради», Дніпропетровської обласної ради, голови ліквідаційної комісії комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради» Сивко Тетяни Іванівни про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити в повному обсязі.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області Інна ПАВЛОВСЬКА