Справа № 349/1650/20
Провадження № 22-ц/4808/139/22
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Могилою Р.Г. 26 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку 917 672,44 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.01.2020 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір позики у формі розписки, згідно якої позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 917 672,44 грн. ОСОБА_3 зобов`язувався повернути вказані кошти до 30.01.2020. Відповідач ОСОБА_4 розпискою від 04.01.2020 підтвердила згоду на отримання своїм чоловіком ОСОБА_3 згаданих грошей в інтересах сім`ї і погодилася спільно повернути позичені кошти. Однак, відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали та гроші, у визначений договором строк не повернули, а тому виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.

Рішенням Рогатинського районного суду від 26 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 04.01.2020 в сумі 917 672,44 грн відмовлено повністю.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права. На думку апелянта, місцевий суд дійшов передчасного висновку, що позивачем не доведено факт передання відповідачу грошових коштів за розпискою і наявність між сторонами правовідносин позики. Вважає, що судом не враховано положення ст. 1051 ЦК України щодо права оспорювати договір позики, яким відповідачі не скористалися. Апелянт з посиланням на позицію ВС у постанові від 02.06.2021 справа № 531/152/19 зазначив, що рішення суду не може ґрунтуватися на поясненнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позичкодавця. ОСОБА_1 зазначає, що доводи відповідачів про те, що укладений між сторонами договір позики є безгрошовим обґрунтовуються показаннями трьох свідків - відповідачів та їхнього сина. Інших доказів на спростування факту отримання позичальником від позикодавця грошей відповідачі не надали. Апелянт вважає припущенням посилання суду на факти встановлення ним нестачі грошових коштів на АЗС, в якому працював ОСОБА_3 , що виникли у зв`язку із його трудовою діяльністю. На думку позивача, місцевий суд належним чином не взяв до уваги та не дослідив письмові докази - власноруч написані відповідачами розписки та не встановив дійсний зміст правовідносин між сторонами. Також вважає суттєвим процесуальним порушенням відмову у задоволенні заяви позивача про відвід головуючого судді.

Просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляли, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судові засідання, призначені на 26 січня 2022 року, 11, 17, 23 лютого 2022 року та 23 березня 2022 року, не з`явилися, хоч судові повідомлення надсилались їм на останню відому судові адресу у встановленому законом порядку завчасно. Крім того, відповідачі про призначенні судові засідання на вказані дати були повідомлені на веб-сайті Івано-Франківського апеляційного суду в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Про зміну свого місця проживання або перебування під час провадження в справі, як того вимагає ст. 131 ЦПК України, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд не повідомляли. Отже, є правові підстави для розгляду справи за їх відсутності.

В засіданні апеляційного суду представник позивача вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів підтримав, просив її задовольнити. Зазначив, що, можливо, відповідач кошти в борг брав у валюті, тому в розписці сума вказана в гривнях та з копійками. Додатково пояснив, що об`єктивних доказів того, що кошти в борг ОСОБА_3 не брав, і що він написав розписку у зв`язку із нестачею на фірмі товаро-матеріальних цінностей, суду не було подано. Пояснення названих вище свідків, на його думку, не є належними доказами зазначених обставин. Тому вважає, що місцевий суд не мав підстав для ухвалення рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність якого спростована показаннями свідків, а факт отримання грошей не підтверджений належними доказами. При цьому місцевий суд зазначив, що справжня правова природа правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникла внаслідок трудової діяльності відповідача, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не може погодитися з цим висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що згідно копії розписки від 04 січня 2020 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 917 672,44 грн, які зобов`язувався віддати до 30 січня 2020 року (т.1 а.с. 2).

04 січня 2020 року дружина відповідача ОСОБА_4 написала розписку, в якій підтвердила, що кошти в сумі 917 672,44 грн отримані її чоловіком ОСОБА_3 в інтересах сім`ї. Вказані кошти зобов`язується повернути до 30.01.2020 (т.1 а.с. 3).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 й підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що судом не встановлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики. До такого висновку місцевий суд дійшов, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, зокрема, факт існування між сторонами трудових відносин, а також показання свідків. При цьому суд першої інстанції вважав встановленим факт нестачі грошових коштів на АЗС, в якій працював ОСОБА_3 , відповідальність за виникнення якої була покладена на відповідача.

Проте, таке твердження місцевого суду не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка на неї посилається. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 в період з 31 серпня 2018 року по 10 січня 2020 року працював у ТОВ «НК Мадейра» на посаді майстра відділу будівництва та експлуатації АЗС (т. 1 а.с. 40-41).

Доводи відповідачів про те, що договір позики є безгрошовим, тобто що ОСОБА_3 не отримував у борг грошові кошти у ОСОБА_1 за розпискою, обґрунтовувались показаннями свідків - відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та сином сторін ОСОБА_5 , суперечить положенням статті 1051 ЦК України та змісту написаних ОСОБА_3 і ОСОБА_4 розписок.

Крім того, згідно з усталеною судовою практикою не може доводитися показаннями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема, у частині другій статті 937 ЦК України (форма договору зберігання), частині третій статті 949 ЦК України (обов`язок зберігача повернути річ), які до спірних правовідносин не застосовуються.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 07 лютого 2022 року у справі №753/97/20.

Таким чином, апеляційний суд вважає неналежними доказами і відхиляє показання свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки вищевказані обставини (отримання грошей у позику або безгрошовість позики) не можуть підтверджуватись показаннями свідків за відсутності до того ж будь-яких відомостей про те, що розписки написані під впливом насильства, обману чи тяжкої обставини.

Інших доказів на спростування факту отримання позичальником від позикодавця грошей відповідачі не надали.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що на АЗС, в якій працював відповідач ОСОБА_3 існувала нестача грошових коштів та не встановлено її розмір.

Не доведено також належними та допустимими доказами і факт укладення договору під примусом.

Верховний суд у постанові від 06 жовтня 2021 року (справа № 588/1080/16-ц) зазначив, що визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Таких обставин в даній справі не встановлено. Вимог про визнання договору недійсним відповідачі не заявляли.

Тому апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, спростовуючи доводи позивача про те, що він передавав ОСОБА_3 грошові кошти за спірною розпискою, а також виникнення між сторонами боргових зобов`язань, належним чином не дослідив подані позивачем докази у справі, побудувавши свої висновки на припущеннях.

Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Суд першої інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не перевірив усіх доводів сторін, й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з`ясуванні таких обставин, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, оскільки рішення місцевого суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, його необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Суму боргу згідно ст.65 СК України слід стягнути з відповідачів в солідарному порядку, оскільки кошти вони брали в борг в інтересах сім`ї. Це відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц.

В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду справи позов задоволено, з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 4 588 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 6882,54 грн за подання апеляційної скарги з кожного.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рогатинського районного суду від 26 листопада 2021 року скасувати. Ухвалити нове рішення. Позов позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) заборгованість у сумі 917 672 (дев`ятсот сімнадцять тисяч шістсот сімдесят дві) гривні 44 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4 588 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 6882,54 грн з кожного.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 28 березня 2022 року.