Справа № 212/2250/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Пустовіта О.Г., при секретарі судового засідання Курбакової Ю.О., за участю представник позивача ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження, в залі суду м. Кривого Рогу, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Ростислав Олександрович про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 02.10.2009 року ВМК №387504, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Ростиславом Олександровичем, серія та номер ВМК №387504, зареєстрований в реєстрі за №2149, мотивуючи свою заяву тим, що 11.01.2022 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 . Разом з чоловіком ОСОБА_4 , мешкали у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . В 2004 році після смерті своєї доньки позивач з чоловіком ОСОБА_6 продали вказану квартиру та придбали однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В 2006 році у чоловіка позивача після перенесеного інсульту було паралізовано праву сторону тулубу і він потребував сторонньої допомоги. Сусідка з колишньго дому №78 ОСОБА_7 почала навідуватися до них, на вулицю вони не виходили, адже чоловік самостійно не пересувався. Одного разу Алба Л.Б. запропонувала подружжю ОСОБА_8 зробити обмін на будинок по АДРЕСА_3 , який їй дістався в спадщину. Позивач погодилася та в 2007 році вона з чоловіком ОСОБА_6 переїхали на АДРЕСА_3 , згодом її чоловік стало краще. ОСОБА_7 обіцяла зареєструвати позивача та її чоловіка в цьому будинку. 02.10.2009 року Відповідач ОСОБА_5 привіз позивачку з її чоловіком до нотаріуса на АДРЕСА_4 , прізвище нотаріуса вони не знали. В нотаріальній конторі вони перебували деякий час, нотаріуса не бачили, адже до нього зайшов відповідач і вийшов з листом паперу та попросив ОСОБА_6 поставити підпис, чоловік позивача підпис не ставив, адже в нього була паралізована права сторона тулубу і він перебував в інвалідному кріслі, зміст документу подружжю не читали, не роз`яснювали. Останні 20 років позивач має поганий слух. Згодом позивач поцікавилася у ОСОБА_7 де документи на будинок і коли вони зможуть в ньому зареєструватися, остання їм повідомила, що зробить це згодом, однак, оскільки зареєструвати місце проживання в будинку по АДРЕСА_3 їм не вдалося, вони повернулися до квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Чоловіку позивача ОСОБА_6 ставало гірше, ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер, в його похованні їй допомагали сусіди. Восени 2019 року приїхала ОСОБА_7 та повідомила позивачці, що їх треба виїзджати з квартири, адже квартира їй не належить і дала час на виселення. Сусіди допомогли їй отримати інформацію про те, що вона уклала не договір обміну, а договір дарування. Тому, вважає, що договір дарування є недійсним.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Пустовіта О.Г. від 28 квітня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року у справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2020 року за клопотанням представника Позивача та представника Відповідача витребовано докази.

Представник позивача ОСОБА_1 у суді позов підтримала та просила задовольнити його в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні у запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позицію відповідача, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, надав відзив на позовну заяву.

Третя особа в судовому засіданні пояснив, що договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, вимог закону дотримано, у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, про що зазначено в оспорюваному договорі.

Допитаний як свідок позивач надала покази, відповідно до яких чітко не пам`ятає дати та обставин вчиненого правочину, нотаріуса не пам`ятає.

Допитаний як свідок відповідач надав покази, відповідно до яких родина його матері ОСОБА_9 та Позивач товаришували довгий час. Вони були сусідками, мешкали в одному під`їзді, допомагали одна одній. ОСОБА_6 познайомила з позивачем його тітка. Після цього, вони почали товаришувати з родиною позивача з нею та з її чоловіком ОСОБА_6 . Позивач спілкувалася з його маленькими дітьми доньками 2011 та 2008 року народження. У 2009 році його батьки переїхали до будинку по АДРЕСА_3 разом з родиною ОСОБА_8 , як їхні давні друзі з дозволу власника будинку АДРЕСА_5 має будинок та літню кухню, що дозволяє проживання одночасно двох родин. Через декілька місяців після переїзду помер його батько. Згодом після цього, захворіла його дружина, в них було двоє маленьких доньок. 13.05.2011 його дружина від тяжкої хвороби померла, маленькі доньки залишились без матері, йому було дуже складено з маленькими доньками, тому його мати - ОСОБА_10 була вимушена переїхати до себе в квартиру в будинку АДРЕСА_6 , щоб допомагати синові з дітьми. Подружжя ОСОБА_8 не захотіли залишатися жити на вул. Маріупольській самі, тому вирішили повернутися до квартири АДРЕСА_7 . Він проти цього не заперечував. У 2014 році помер ОСОБА_6 , йому зателефонувала мати, яка з Позивачем перебувала у лікарні, він повністю взяв на себе організацію поховання ОСОБА_6 . На похованні ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не було, вони з ОСОБА_6 не товаришували, присутньою була родина ОСОБА_13 . До 2014 року, коли помер ОСОБА_11 позивач із ОСОБА_14 не спілкувалися. Згодом його мати здійснювала перев`язки та допомагала позивачу, допомагала у приготуванні їжі. Нотаріуса для оформлення договору дарування від 02.10.2009 року він не обирав, приїхав до нотаріуса у вказаний позивачем та її чоловіком час. Нотаріуса обирала самостійно родина ОСОБА_8 , вони цього нотаріуса знали, посвідчували раніше в нього інші угоди. У нотаріуса 02.10.2009 були присутні він, позивач та її чоловік ОСОБА_6 , а також їх сусідка ОСОБА_15 . Вони спілкувалися з нотаріусом. За згодою ОСОБА_6 в його присутності та на його прохання, в договорі розписалася ОСОБА_15 та позивач. За його участю позивач та її чоловік здійснювали реєстрацію місця проживання, а позивач оформлення субсидії. Він завжди допомагав родині ОСОБА_8 за життя ОСОБА_6 та вже після. Також у 2019 році за проханням позивача прочищав каналізацію, лагодив дзвоник. Він чи члени його сім`ї ніколи не приходили до ОСОБА_16 із вимогою вигнати її з квартири АДРЕСА_7 .

Свідок ОСОБА_17 суду показав, що ОСОБА_7 він особисто не знає, бачив її декілька разів. З позивачкою почав спілкуватися з серпня 2005 року після смерті своєї дружини, оскільки вона йому допомагала з організацією поховання. Від позивача йому стало відомо, що вони з чоловіком мають намір мінятися на іншу квартиру в районі МОПРу. У 2007 році бачив вантажівку в дворі будинку АДРЕСА_8 , позивач з чоловіком збирали речі для переїзду. Він ходив на рибалку з чоловіком позивача ОСОБА_6 до його переїзду на МОПР, а після його повернення у квартиру АДРЕСА_7 на рибалку з ним вже не ходив. На похованні ОСОБА_11 присутнім не був. В 2017 році позивачу були потрібні кошти на лікування, вона скаржилася йому, що вона віддала ОСОБА_18 квартиру, та гроші на своє поховання для зберігання, а остання їй гроші не дає на лікування. Після смерті ОСОБА_11 бачив, як відповідач лагодив у квартирі АДРЕСА_7 , де мешкала позивач, двірний дзвоник. Свідком оспорюваного правочину 02.10.2009 він не був, обставини вказаного правочину йому не відомі.

Свідок ОСОБА_19 суду показала, що вона є донькою ОСОБА_17 . Мешкала окремо від свого батька з родиною за іншою адресою, інколи приїзджала. З позивачем почала спілкуватися після того, як вона допомогла їй та її батьку ОСОБА_20 з організацією поховання матері у серпні 2005 року. Після смерті матері у 2005 році ОСОБА_17 почав мешкали з іншою жінкою у цивільному шлюбі. У 2007 році бачила вантажівку в дворі будинку АДРЕСА_8 , позивач з чоловіком збирали речі та довідалася, що вони переїзджають в приватний будинок з сусідкою. Проте згодом побачила, що вона повернулася назад. На її запитання, чому вона повернулася, позивач пояснила, що в них не вийшло. Також вказала, що вона спілкувалася з позивачем, з її чоловіком ОСОБА_6 вона не спілкувалася, лише інколи віталася, в них спільних інтересів не було. Про захворювання ОСОБА_11 їй не відомо, він завжди був з паличкою, про його поховання їй не відомо, вона присутньою не була. З 2009 до 2017 рідко бувала в батька ОСОБА_21 , оскільки мешкала з чоловіком в іншому місці та будувала будинок. Позивач весь час казала свідку, що вона квартиру віддала, тому свідок порадила їй отримати копію договору у нотаріуса. Проте вона його не отримала. Свідком оспорюваного правочину 02.10.2009 свідок не була, обставини вказаного правочину їй не відомі.

Свідок ОСОБА_22 суду показала, що вона є сусідкою позивача та відповідача багато років, знає родини обох. З позивачкою знайома близько 50 років. Знала чоловіка позивача ОСОБА_11 . В 2005 році померла дружина ОСОБА_21 , у зв`язку з цим він разом із донькою ОСОБА_23 звернулися до неї за допомогою в організації підготовки до поховання дружини ОСОБА_21 . Вона разом з ще однієї сусідкою удвох здійснили всіх необхідні приготування поховання, більше в цьому їм ніхто не допомагав. Позивача при цьому не було, з нею ОСОБА_24 не спілкувався, в неї був чоловік ОСОБА_11 . Позивач, коли жила в її під`їзді, ніколи нікому не допомагала. За життя ОСОБА_11 позивач з ОСОБА_14 не спілкувався. За допомогу в похованні матері ОСОБА_12 остання подарувала їй халат. Вона знає ОСОБА_15 , довгий час вона була сусідкою її та Позивача, знає, що вона була свідком при посвідчення угоди подружжям ОСОБА_8 . Також свідок показала, що ОСОБА_10 та її родина завжди добре спілкувалися з позивачем та її чоловіком, святкували разом свята. У ОСОБА_11 були завжди добрі відносини з ОСОБА_25 та її сином відповідачем. Після повернення до квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_11 сказав позивачу, хай буде квартира відповідачу, краще дітям, ніж держава після смерті забере. ОСОБА_10 допомагала позивачці. ОСОБА_11 не дуже любив рибалку, рибалкою був ОСОБА_24 . Після смерті ОСОБА_11 родина ОСОБА_13 і досі їздять до нього на кладовище, обробляють могилку. Свідком оспорюваного правочину 02.10.2009 вона не була, обставини вказаного правочину їй не відомі.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що знайома з позивачем з 1978 року, їх доньки дружили, були навіть схожі. Вона була сусідкою позивача, мешкала з нею в одному будинку, допомагали одна одній. ОСОБА_11 познайомила з позивачем його тітка, вони одружилися. Вона разом зі своєю сім`єю товаришували з родиною позивача з нею та з її чоловіком ОСОБА_6 . Позивач спілкувалася і з маленькими онуками ОСОБА_9 дітьми відповідача. На прохання позивача у 2009 році свідок зі своїм чоловіком переїхали до будинку по АДРЕСА_5 і разом з ними переїхало подружжя ОСОБА_8 , як їхні давні друзі. Переїзд її родини та позивача з чоловіком до вказаного домоволодіння відбувся безпосередньо з дозволу співвласників ОСОБА_26 , оскільки ОСОБА_10 та її чоловік не були власниками вказаного домоволодіння, тому самостійно приймати рішення з приводу проживання в ньому вона не мала права. Домоволодіння по АДРЕСА_5 має будинок та літню кухню, що дозволяє проживання одночасно двох родин. Коли вони там мешкали, через декілька місяців помер чоловік ОСОБА_9 . Згодом після цього, захворіла дружина її сина - відповідача, в якої були двоє маленьких дітей 2001 та 2008 року народження. ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина відповідача від тяжкої хвороби померла, маленькі доньки залишились без матері, відповідачу було дуже складено з маленькими доньками, тому ОСОБА_10 була вимушена переїхати до себе в квартиру в будинку АДРЕСА_6 , щоб допомагати синові з дітьми. Подружжя ОСОБА_8 не захотіли залишатися жити на вул. Маріупольській одні, тому вирішили повернутися до квартири АДРЕСА_7 . Відповідач проти цього не заперечував. В лікарню до ОСОБА_11 , коли він помер, одразу поїхала разом з нею. Вони зателефонували відповідачу, він повністю взяв на себе організацію поховання ОСОБА_11 . На похованні ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не було, вони з ОСОБА_6 не товаришували, присутньою була родина ОСОБА_13 . До 2014 року, коли помер ОСОБА_11 позивач із ОСОБА_14 не спілкувалися. В 2019 році позивачу була потрібна допомога щодо здійснення перев`язок після укусу тварини, вони їй робила перев`язки, допомагала у приготуванні їжі. На лікування надавала їй кошти. Свідком оспорюваного правочину 02.10.2009 вона не була. Нотаріуса для оформлення договору дарування від 02.10.2009 року обирала самостійно позивач та її чоловік, відповідач лише приїздив на той час і до того нотаріуса, до якого йому сказала позивач. Свідок також показала, що вона чи члени її сім`ї ніколи не приходили до позивача із вимогою вигнати її з квартири АДРЕСА_7 . Свідком оспорюваного правочину 02.10.2009 вона не була.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що він є братом відповідача та сином ОСОБА_7 . Йому відомо, що родина ОСОБА_27 та ОСОБА_8 спілкувалися з його дитинства, були в добрих стосунках. Коли родина ОСОБА_27 та ОСОБА_8 мешкали в домоволодінні АДРЕСА_5 , він та відповідач приїзджали, як їх діти, спілкували з родиною ОСОБА_8 . Похованням ОСОБА_11 займався його брат відповідач та мати. Коли родина ОСОБА_8 разом з родиною ОСОБА_28 мешкали на АДРЕСА_5 , вони хотіли придбати будиночок на МОПРІ, придивлялися якесь житло. Він завжди, коли спілкувався з матір`ю ОСОБА_29 по телефону, передавав привіт позивачу. Свідком оспорюваного правочину 02.10.2009 він не був.

Свідок ОСОБА_30 суду показала, що знає ОСОБА_31 , знає родину ОСОБА_8 . Свідок не бачила, щоб родина ОСОБА_8 - позивач та її покійний чоловік ОСОБА_6 спілкувалися з ОСОБА_31 . Позивач за життя чоловіка ОСОБА_6 не потребувала сторонньої допомоги. Свідком оспорюваного правочину 02.10.2009 вона не була, обставини вказаного правочину їй не відомі.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів суд дійшов наступного висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями частини 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що ОСОБА_32 з 11.01.2002 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

У відповідності до договору дарування від 02.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлаком Ростиславом Олександровичем, зареєстрованого в реєстрі за №2149, ОСОБА_4 та ОСОБА_33 подарували ОСОБА_5 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

За правилами статті 202ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Приписами частини другої статті 719 ЦК України визначено: договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У договорі дарування від 02.10.2009 дарувальник ОСОБА_33 та ОСОБА_32 підтвердили, що усвідомлюють значення своїх дій, не помиляються щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, правочин є виявленням їх справжньої волі, цей правочин не вчинений під впливом тяжких обставин.

З тексту договору дарування від 02.10.2009р. вбачається, що за особистим проханням ОСОБА_32 , по стану його здоров`я, у його присутності після прочитаного тексту в договорі дарування розписалась ОСОБА_15 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 . Особу сторін та особу ОСОБА_15 встановлено третьою особою приватним нотаріусом Бурлак Р.О.

Зазначене цілком відповідає вимогам ст.45 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору).

Згідно ч.3 ст.45 ЗУ «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Вказані положення повністю кореспондуються з положеннями ст. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 (в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору).

Згідно ст. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати правочин, заяву або інший документ, підписується інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.

Отже, усі вимоги щодо підписання нотаріально посвідчуваного правочину договору дарування від 02.10.2009р., передбачені ст.45 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору), були дотримані.

Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, укладаючи договір дарування квартири, ОСОБА_33 та ОСОБА_32 не могли не розуміти, що йдеться саме про договір дарування.

Доводи про те, що Позивач та її чоловік мали намір укласти договір обміну, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин Позивачем не надано. При цьому, з показів допитаних у судовому засіданні свідків зі сторони позивача ОСОБА_17 , ОСОБА_34 , ОСОБА_30 та позивача, яка була допитана, як свідок, неможливо встановити факт введення ОСОБА_33 та ОСОБА_32 в оману при підписанні спірного договору, оскільки свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_34 ОСОБА_30 не були присутні при його укладенні. Позивач ОСОБА_33 обставини правочину пам`ятає дуже вибірково, чітких пояснень надати не може, нотаріуса ОСОБА_35 не пам`ятає, її свідчення суперечать обставинам, викладеним у позовній заяві.

Посилання в позові на незадовільний стан здоров`я та похилий вік позивача та її чоловіка суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач та її чоловік мали повну цивільну дієздатність, їх дієздатність обмежена не була. До того ж, в своїх поясненнях свідки ОСОБА_36 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , та допитаний в якості свідка Відповідач, стверджували, що на час вчинення договору дарування 02.10.2009, Позивач та її чоловік ОСОБА_32 були адекватними, що також свідчить про те, що перед підписанням оспорюваного договору вони могли прочитати його зміст та відповідно зрозуміти суть.

Разом з тим, суд враховує, що після укладення договору дарування частини квартири Відповідач прийняв її в дар, зареєстрував за собою право власності у встановленому законом порядку на неї, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, уклавши 02 жовтня 2009 року договір дарування квартири, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розпорядилися своєю власністю на власний розсуд.

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постанові від 13 лютого 2020 року у справі №756/6516/16-ц виклав висновок про те, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування квартири недійсним, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо тверджень представника відповідача ОСОБА_2 про застосування позовної давності та відмовлені в позові суд зазначає таке.

Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено поза розумним сумнівом, позовних вимог.

В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості на підтвердження заявлених позовних вимог.

За таких обставин вважаю вимоги про визнання договору дарування від 02.10.2209 року недійсним необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягать.

Вимоги позивача щодо скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними та залежать від визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-83, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Ростислав Олександрович про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 лютого 2022 року.

Суддя: О. Г. Пустовіт