Провадження № 22-ц/4808/270/22
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Мельник О.В.

за участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Кіндратишин Л.Р. в м. Івано-Франківськ, повний текст якого складено 24 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: відділ державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про звільнення від сплати заборгованості по аліментах та зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: відділ ДВС у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про звільнення від сплати заборгованості по аліментах та зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 12.11.2019.

У шлюбі із відповідачем у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04.12.2020 із неї на користь сина присуджено стягувати аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.06.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Листом начальника Відділу ДВС від 13.09.2021 № 86489, її повідомлено, що станом на 01.09.2021 у неї наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка утворилася за період з червня 2020 року по вересень 2021 року та становить 30 112,83 грн.

Вважає, що така заборгованість виникла у зв`язку із обставинами, що мають істотне значення, зокрема, у зв`язку із народженням нею дитини від нового шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та перебуванням у відпустці по вагітності та пологах та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відтак, вона повністю перебуває на повному утриманні свого чоловіка, ОСОБА_6 , який сплачує ще також аліменти на неповнолітню дочку від першого шлюбу. Будь-які інші доходи, окрім допомоги при народженні дитини, у неї відсутні, нерухоме майно на праві власності за нею не зареєстроване.

На підставі викладеного, просила звільнити її від сплати заборгованості по аліментах на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 30 112,83 грн, що виникла за період з червня 2020 року по вересень 2021 року та нарахована у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа №352/1156/20, що виданий Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області 01.02.2021.

Крім того, враховуючи зміни у її матеріальному становищі, пов`язані із народженням дочки, позивачка просила зменшити розмір аліментів за вказаним рішенням суду до 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 1-13).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с. 101-103).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права апелянтка зазначає про те, що суд першої інстанції не забезпечив змагальність сторін, оскільки не роз`яснив процесуальні права та обов`язки учасників справи, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Вказані дії суду призвели до того, що вона була позбавлена можливості надати додаткові докази, у тому числі, на підтвердження свого матеріального стану, зокрема щодо відсутності у неї на праві власності транспортних засобів. У зв`язку з цим просила долучити інформаційну довідку про відсутність у неї транспортних засобів, а також реєстраційну картку № 228519, видану Департаментом освіти та науки виконавчого комітету Івано-Франківської області, згідно із якою її дочка, ОСОБА_5 внесена до загальноміського реєстру дітей заявників на поступлення до ДНЗ № 22 «Світанок».

Крім того, апелянтка вказує на неналежну оцінку судом першої інстанції доказів у справі щодо погіршення її матеріального стану. На думку апелянтки, при ухваленні оскаржуваного рішення суд не врахував тих обставин, що у неї народилася дочка від нового шлюбу, у зв`язку з чим вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, що призвело до відсутності у неї доходів.

З приводу порушення та неправильного застосування судом норм матеріального права апелянтка зазначає про те, що висновок суду, згідно із яким зміна її сімейного стану, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів є передчасним, оскільки у неї відбулися не лише зміни у сімейному стані, а й значно погіршилося матеріальне становище, що не було враховано судом та, як наслідок, слугувало підставою для помилкового рішення суду про відмову у задоволенні позову.

Також суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного суду від 18 січня 2018 року у справі № 706/136/16-ц, від 25 червня 2018 року у справі № 753/23672/16-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 307/1186/17, відповідно до яких платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Вважає, що нею доведено наявність обставин, що мають істотне значення для звільнення її від сплати заборгованості за аліментами та зменшення їх розміру, а тому просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову (а.с. 108-115).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки таке, на його думку, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає доводи апелянтки щодо неналежної оцінки судом першої інстанції доказів у справі голослівними та необґрунтованими. Так, Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області 04 грудня 2020 року при ухваленні рішення про стягнення із апелянтки аліментів на користь їх сина було враховано наявність у останньої дитини від нового шлюбу, відтак підстави для зменшення розміру аліментів відсутні, що правильно встановив суд першої інстанції.

Крім того, ОСОБА_3 вказує на те, що створення апелянткою нової сім`ї жодним чином не звільняє її від обов`язку по утриманню сина ОСОБА_7 , більше того, звільнення від сплати заборгованості по аліментах призведе до порушення прав дитини та не сприятиме її гармонійному розвитку, що недопустимо за будь-яких умов (а.с. 143-147).

ОСОБА_1 подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу, доводи якої є аналогічними із тими, які викладені нею у апеляційній скарзі (а.с. 157-162).

У судовому засіданні апелянт та її представник вимоги скарги підтримали, просили її задоволити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відділу ДВС у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення поштової кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача та третьої особи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а.с. 17-18).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції 03 січня 2008 року, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (а.с. 19).

26 грудня 2019 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Івано-Франківським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області 26 грудня 2019 року (а.с. 26).

Вказані особи згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Івано-Франківським міським відділом ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 16 червня 2020 року є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 27).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04 грудня 2020 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 січня 2021 року ухвалено стягувати із ОСОБА_1 аліменти у користь ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнення аліментів розпочато з 19 червня 2020 року (а.с. 58-64).

02 березня 2021 року головним державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Раковецьким М.С. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого на підставі зазначеного рішення суду.

Заборгованість по стягненню аліментів з ОСОБА_1 на користь сина ОСОБА_4 станом на 01.10.2021 становить 30112,83 грн, при цьому боржником не сплачено жодних коштів з червня 2020 року по вересень 2021 року (а.с. 25).

Згідно із наказом СПД ФОП ОСОБА_6 № 28 від 06 квітня 2020 року, ОСОБА_1 надано відпустку по вагітності та пологах з 06 по 09 серпня 2020 року (а.с. 28), а згідно із наказом № 29 від 09 серпня 2020 року, ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 10 серпня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 29).

Згідно із довідками Управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації від 23 вересня 2021 року № 373, дохід ОСОБА_1 за період з 01.07.2020 по 31.12.2020 становить 5160 грн, а за період з 01.01.2021 по 30.09.2021 -7740 грн (а.с. 30-31).

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини.

За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтями 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, вказані норми передбачають, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується із конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному законодавстві.

Частиною першою статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною другою статті 182 СК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Зазначені норми передбачають, що розмір аліментів може бути змінений з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та за наявності правових підстав. При цьому, право застосування норми закону належить суду.

Згідно з частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментах за період з червня 2020 року по вересень 2021 року, суд першої інстанції виходив із того, що народження другої дитини та перебування у декретній відпустці самі по собі не можуть бути обставинами, що мають істотне значення для справи, та не є підставою для звільнення позивачки від сплати заборгованості за аліментами в розумінні частини другої статті 197 СК України.

Крім того, суд зазначив, що наявність другої дитини була врахована судом при ухваленні рішення про стягнення із ОСОБА_1 аліментів, а відтак, беручи до уваги, що будь-яких інших доказів щодо погіршення її матеріального чи сімейного стану, остання не надала, відсутні підстави і для зменшення розміру аліментів, які спрямовані на належне забезпечення дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами позивачка посилалася на те, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не має власних доходів, будь-якого цінного рухомого чи нерухомого майна.

Аналізуючи вказані доводи колегія суддів вважає, що такі самі по собі не є підставою для невиконання обов`язку з утримання дитини, що правильно було встановлено судом першої інстанції. Так, згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 125/2525/18, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Також на думку суду, не є підставою для звільнення позивачки від сплати заборгованості по аліментах укладення шлюбу з іншим чоловіком, народження у позивачки дитини, оскільки вказані обставини не є такими, що мають істотне значення та були враховані судом при визначенні розміру аліментів.

Більше того, звільнення позивачки від сплати заборгованості по аліментах не відповідає інтересам дитини, які мають бути враховані судом в першу чергу з тим, щоб забезпечити їй належні умови життя та є правом, а не обов`язком суду.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції із урахуванням норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку й про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів. На час ухвалення Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 аліментів в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, апелянтка перебувала у іншому шлюбі та мала малолітню дочку, що було враховано судом при визначенні розміру аліментів. Жодних доказів щодо зміни свого матеріального та сімейного становища після ухвалення вказаного рішення, ОСОБА_1 не надала, відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вказаної вимоги. ОСОБА_1 рішення суду щодо стягнення із неї аліментів не оскаржувала, тобто погодилася на виконання нею обов`язку щодо утримання дитини у визначеному судом розмірі.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права в частині незабезпечення змагальності сторін, що призвели до неподання нею певних доказів на підтвердження своїх доводів.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Зазначене знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що інтереси позивачки як у суді першої, так і апеляційної інстанцій представляв адвокат, на якого безпосередньо покладено обов`язки щодо забезпечення прав, свобод та законних інтересів особи, яку він представляє. Зважаючи на викладене, суд не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, а саме: реєстраційну картку № 228519, видану Департаментом освіти та науки виконавчого комітету Івано-Франківської області, інформаційну довідку про відсутність транспортних засобів, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків,оскільки такі докази позивачкою під час розгляду справи по суті у встановленому законом порядку суду не подавалися та не були предметом дослідження, будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.

Крім того, немає підстав вважати, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення не надав належної оцінки змінам матеріального становища позивачки та не дослідив докази, на які вона посилалася в обґрунтування своїх вимог. Як видно зі змісту спірного рішення при ухваленні такого, суд дослідив усі докази подані ОСОБА_1 та надав їм оцінку в сукупності та взаємозв`язку з усіма матеріалами справи, що свідчить про неспроможність доводів апеляційної скарги щодо невмотивованості рішення суду.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного суду від 18 січня 2018 року у справі № 706/136/16-ц, від 25 червня 2018 року у справі № 753/23672/16-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 307/1186/17, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у справах, на які міститься посилання у апеляційній скарзі не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Так, у справі № 753/23672/16-ц Верховний Суд погодився із висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо звільнення батька від сплати аліментів та заборгованості по аліментах на користь матері, з якою діти вже не проживають, з моменту прийняття рішення органом опіки та піклування про визначення місця проживання дітей з батьком.

У справі № 706/136/16-ц Верховний Суд залишив в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову в частині звільнення від сплати заборгованості за аліментами, оскільки позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що заборгованість із сплати аліментів виникла із незалежних від його волі причин та доказів того, що відповідачка, яка отримувала аліменти на сина, витрачала їх на інші потреби.

У справі № 307/1186/17 Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментах з огляду на те, що спірна заборгованість виникла внаслідок самоправних дій позивача, які були спрямовані на відібрання і переховування дитини від матері без необхідних дозволів і погоджень.

Аналіз вищевказаних постанов Верховного Суду свідчить про те, що встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, а тому суд першої інстанції не повинен був враховувати такі висновки Верховного Суду.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач: Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта