Справа №524/7083/21
Провадження №2/524/203/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року м. Кременчук

Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді Погрібняк О.М.,

секретар судового засідання Марійчук Т.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Автозаводського районного суду м. Кременчука в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

29.07.2021 позивач ОСОБА_1 звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що сторони з 10.09.1982 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторони придбали майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Майно є спільною власністю подружжя. У зв`язку із неможливістю вирішити питання у позасудовому порядку та наявністю спору між ними, просить суд поділити спільне майно подружжя, а саме визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.11.2021 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач в судове засідання не прибула, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Позивач надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі.

Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином. Надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без його участі.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав.

Суд встановив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10.09.1982, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , видане 10.09.1982 відділом ЗАГС Кременчуцького міськвиконкому.

01.12.1992 ОСОБА_2 купив у Кременчуцького заводу білково-вітамінних концентратів квартиру АДРЕСА_3 , що вбачається з договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Романенко В.І. від 01.12.1992, зареєстрованого в реєстрі за №3-3798.

У п. п. 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10.09.1982.

У період шлюбу сторони придбали у власність квартиру АДРЕСА_3 ), згідно із договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Романенко В.І. 01.12.1992, зареєстрованим в реєстрі за №3-3798.

Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, про що свідчить його заява від 13.01.2022.

Нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Встановленими судом обставинами, не спростовано факт того, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, під час придбання спірної квартири, відповідач діяв не в інтересах сім`ї, а тому суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_3 ) є спільною сумісною власністю подружжя.

У відповідності до положень ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. ст. 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира АДРЕСА_3 ) є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами у рівних частках.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та вважає за необхідне поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_3 ) шляхом визнання права власності за кожним на 1/2 частину квартири.

За ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті понесені позивачем документально підтверджені витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та 908,00 грн. підлягають поверненню позивачу із державного бюджету.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 81,223,229, 247, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі позовної заяви відповідно до квитанцій №0.0..1 від 28.07.2021 та №10 від 17.09.2021 в розмірі 908,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2022 року.

Головуючий суддя О.М. Погрібняк