Провадження № 22-ц/801/626/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 рокуСправа № 127/26761/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вендор Фінанс»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2022 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Волошина С.В., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вендор Фінанс» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що товариством з обмеженою відповідальністю «Вендор Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту ВН03-00017 від 30 листопада 2019 року на суму 4000,00 грн.

Згідно з договором позичальник зобов`язувався: повернути наданий йому кредит у розмірі 8029,76 гривень, здійснювати погашення кредиту та процентів єдиним платежем в розмірі 251,87 грн, відповідно до графіку внесків за кредитним договором, в т.ч. сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 4,958% на місяць. Кінцевим терміном повернення кредитних коштів є 11 липня 2020 року.

Одержання коштів позичальником також підтверджується видатковим касовим ордером від 30 листопада 2019 року. Позичальником не виконано умови договору, не сплачувались проценти та не погашався кредит. Востаннє погашення тіла кредиту здійснювалось ще в липні 2021 року. Оскільки кредит майже не погашався, сума неповерненого тіла кредиту складає 3831,31 грн.

Відповідач грубо порушив графік погашення кредиту, який передбачав поступове зменшення заборгованості за тілом кредиту та відповідне зменшення сум нарахованих на залишок кредиту процентів. Згідно умов договору а також положень правил надання коштів у позику ТОВ «Вендор Фінанс» від 31 січня 2018 року, проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту позичальнику(не включаючи цей день) до дати повного погашення (включаючи цей день). Відповідно, розмір нарахованих процентів відрізняється від прогнозованого їх розміру який зазначено в графіку на момент укладення договору.

Внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, яка станом на 01 вересня 2021 року становить 17079,65 грн., з яких: 3831,31 грн. кредит; 13248,34 грн. проценти за період з 30 листопада 2019 року по 01 вересня 2021 року.

Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс», заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00017 від 30 листопада 2019 року в сумі 3701,74 грн, з яких: 3701,74 грн заборгованість за тілом кредиту.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс», судовий збір у розмірі 491,91 гривень.

Рішення першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем порушенні умови договору, фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в повному обсязі в добровільному порядку ТОВ «Вендор-Фінанс» не повернуті, при цьому у відповідача заборгованість по процентам за користування кредитними коштами за період з 30 листопада 2019 року по 11 липень 2020 року, тобто в межах строку дії договору №ВН03-00017 про надання фінансового кредиту від 30 листопада 2019 року, відсутня, оскільки відсотки, які підлягали сплаті за наведений період становили 4059,74 грн, тоді як відповідачем сплачено 4189,31 грн, які зараховано позивачем на погашення відсотків, а тому на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 3701,74 грн. без стягнення процентів.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просило оскаржуване рішення в відмовній його частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку позивача, суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що п. 2.7 договору про надання фінансового кредиту № ВН03-00017 від 30 листопада 2019 року сторонами погоджено, що у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строку користування кредитом, кредитор має право продовжити нарахування процентів за користування коштами, аж до моменту повного фактичного погашення кредитну. Водночас, посилається на ті ж самі обставини, що викладені позивачем у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки ТОВ «Вендор-Фінанс» рішення суду першої інстанції оскаржує лише в відмовній частині, зокрема відмови у стягненні процентів за період з 30 листопада 2019 року по 01 вересня 2021 року, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Вендор Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № ВН03-00017 від 30 листопада 2019 року на суму 4000,00 грн. (а.с. 5).

Згідно з додатком 1 до договору про надання фінансового кредиту № ВН03-00017 від 30 листопада 2019 року та паспорту споживчого кредиту позичальник зобов`язувався: повернути наданий йому кредит у розмірі 8059,76 грн., здійснювати погашення кредиту та процентів єдиним платежем в розмірі 254,98 грн., відповідно до графіку внесків за кредитним договором, в т.ч. сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 4,958% за кожні 7 днів користування. (а.с. 5-6, 7).

Одержання коштів позичальником також підтверджується видатковим касовим ордером від 30 листопада 2019 року. (а.с. 10).

Відповідно до п. 1.5 договору кредитні кошти надаються строком на 32 періодів по 7 днів, а саме з 30 листопада 2019 року по 11 липня 2020 року. Днем кінцевого повернення кредиту є 11 липня 2020 року.

За користування кредитними коштами позичальник сплачує кредитору плату в розмірі 4,958% від суми наданого кредиту за кожен/кожні 7 днів користування. Процентна ставка є фіксованою та не змінюється протягом усього строку користування кредитом (п. 1.6 договору).

Як визначено у п. 2.7 договору у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строку користування кредитом, кредитор має право продовжити нарахування процентів за користування коштами у розмірі встановленому п 1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту. У разі якщо прострочення кінцевого строку повернення кредиту триває більше 30 (тридцяти) календарних днів, кредитор залишає за собою право, у будь-який час, без необхідності додаткового повідомлення позичальника, припинити нарахування процентів за простроченим кредитом.

В п. 6.1 договору зазначено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами (уповноваженими представниками) та діє до повного виконання зобов`язань сторін.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано розрахунок заборгованості за договором № ВН03-00017 від 30 листопада 2019 року укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , відповідно до якого відповідач має перед позивачем заборгованість, яка становить 17079,65 грн., з яких 3831,31 грн. тіло; 13248,34 грн. процентів за період з листопада 2019 року по серпень 2021 року. Водночас позивачем сплачено 4189,31 грн процентів, 450 грн. штрафів та 168,69 грн тіла кредиту (а.с. 15).

Відтак, між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положенням статті 11 ЦК України закріплено, що підставою виникнення зобов`язань зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із статями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір за правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно із ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відтак, з огляду на викладене, встановивши що між сторонами справи дійсно був укладений договір про надання фінансового кредиту № ВН03-00017 від 30 листопада 2019 року, в якому, з урахуванням графіку погашення, викладено умови повернення отриманих грошових коштів зі сплатою процентів, зокрема до 11 липня 2020 року, а позичальником, в свою чергу належним чином не виконувалось взяте на себе зобов`язання, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про порушене право відповідача та необхідності стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, зокрема, з урахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.5 договору кредитні кошти надаються строком на 32 періодів по 7 днів, а саме з 30 листопада 2019 року по 11 липня 2020 року. Днем кінцевого повернення кредиту є 11 липня 2020 року (а.с. 5).

Між тим, п. 2.7 договору визначено, що у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строку користування кредитом, кредитор має право продовжити нарахування процентів за користування коштами у розмірі встановленому п 1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту. У разі якщо прострочення кінцевого строку повернення кредиту триває більше 30 (тридцяти) календарних днів, кредитор залишає за собою право, у будь-який час, без необхідності додаткового повідомлення позичальника, припинити нарахування процентів за простроченим кредитом.

В п. 6.1 договору зазначено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами (уповноваженими представниками) та діє до повного виконання зобов`язань сторін.

Згідно з вимогами статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.

Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

При цьому, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши зміст позовної заяви банку констатує, що банк не звертався з позовом про стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, а просив стягнути проценти на підставі положень договору, на що суд попередньої інстанції не звернув уваги та безпідставно не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у подібних справах.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин відповідної судової практики Великої Палати Верховного Суду, яка є релевантною до цієї справи і незмінною.

З вказаного, суд попередньої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, прийшов до вірного висновку про відмову в стягненні нарахованих процентів за користування кредитом понад встановлений строк (або термін погашення).

Указане, також відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19), яка відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, відповідного до якого у разі погодження сторонами іншої домовленості, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускається нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

Таким чином, врахувавши строк дії договору, а саме до 11 липня 2020 року, неможливість нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування, часткове неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, а також сплати останнім процентів за період з листопада 2019 року по серпень 2021 року у сумі 4189,31 грн., яка є більшою на 129,57 грн. ніж погоджена у п. 4 Паспорту споживчого кредиту (4059,74 грн.), у ОСОБА_1 виникла заборгованість, що становить 3701,74 грн. = (3831,31 грн. тіло кредиту 129,57 грн. різниця сплачених відповідачем коштів), з яких 3701,74 грн. заборгованість за тілом кредиту, і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, про що вірно зазначено судом попередньої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, про те що в п. 2.7 договору про надання фінансового кредиту № ВН03-00017 від 30 листопада 2019 року сторонами погоджено сплату процентів та можливість нарахування їх до повного погашення зобов`язання, є необґрунтованими, оскільки така умова договору не є встановленням строку дії договору у розумінні статті 251 ЦК України, згідно з якою визначено поняття строку та терміну.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета