Справа №461/1074/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2022 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова, у складі головуючого судді Фролової Л.Д.,

при секретарі судового засідання Бараняку В.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в підготовчому судовому засіданні матеріали позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, - Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в :

Позовні вимоги.

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що вони з відповідачем припинили шлюбні стосунки, припинили вести спільне господарство, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим та суперечить їхнім інтересам. Зазначила, що примирення між сторонами є неможливим, оскільки, розлад в сім`ї носить тривалий характер: з 2020 року вони проживають окремо, сімейні відносини фактично припинені, втрачено почуття любові. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб. Враховуючи вищевикладене, просить розірвати укладений між сторонами шлюб.

Крім того, позивач вказав, що від спільного проживання у них народилась донька - ОСОБА_5 . Після того як їх стосунки не склались, відповідач неодноразово намагався забрати в неї дитину. Систематично та проти її волі, а також волі дитини намагався змінити місце проживання ОСОБА_5 . Повернення дитини супроводжується скандалами, образливими повідомленнями та погрозами. В той же час, в помешканні позивача створено всі необхідні умови для проживання, а рівень її доходу дозволяє забезпечити фізичний та культурний розвиток. Враховуючи вищевикладене, просить суд визначити місце проживання спільної дитини - ОСОБА_5 з матір`ю - ОСОБА_4 , за адресою АДРЕСА_1 .

Рух справи в суді.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2022 року відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Позиція сторін по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила такі задовільнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні подали клопотання про визнання позову, та просили такий задовільнити в повному обсязі. Щодо витрат на правову допомогу заперечили, та вказали що справа є малозначною, а витрати на правову допомогу в розмірі 11 500 грн., - є надмірними та не узгоджуються зі складністю цивільної справи.

Представник третьої особи будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, письмових пояснень до суду не направив.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що 15 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, що зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис №3178).

Від спільного проживання, у сторін народилась донька - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), про що свідчить свідоцтво про народження від 07 листопада 2017 року.

Згідно довідки №84666 про реєстрацію місця проживання особи - ОСОБА_5 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з витягу з Пенсійного фонду України, реєстру зарахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування,- заробітна плата позивача за 2021 рік складає 72500грн.

В матеріалах справи міститься психолого-педагогічна характеристика та психологічна характеристика дитини - ОСОБА_5 , з якої вбачається, що в серпні 2021 року, дитина зарахована у Заклад дошкільної освіти №21, середню групу «Калинонька». Дівчинка ходить в садок нерегулярно, переважно перебуває до обіду. Частіше приводить та забирає дитину мама, а також бабуся та дідусь з боку батька, рідше бабуся з боку мами дитини та батько. Процес адаптації проходив утруднено, при розлуці з матір`ю дівчинка проявляла негативні емоційні реакції (плач, протест, опозиційну поведінку та ін.).

Відповідно до довідки-характеристики позивача, виданої об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку від 14 лютого 2022 року, - ОСОБА_4 належним чином забезпечує потреби дитини і займається її вихованням, дитина охайна та комунікабельна. Скарг на ОСОБА_4 за весь період проживання від сусідів не надходило.

Згідно акту оцінки потреб сім`ї/особи, - харчування ОСОБА_5 відповідає віку, дитина відвідує дитячий садок, є активною, радісною, любить та поважає обох батьків, вміє одягатися та може самостійно їсти, не доглядає за особистими речима.

В той же час, матір дитини є здоровою, стабільною, урівноваженою, її емоційний стан є задовільним, шкідливі звички відсутні, має достатнє коло спілкування, підтримку рідних/близьких, роботу в денний час, фактично доглядає за дитиною, щодня з нею спілкується, хвалить та заохочує до розвитку, відводить її до дитсадка.

Мотиви прийняття рішення судом.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Частиною 1 ст. 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Стаття 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин.

Статтею 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Згідно ч.2ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач та відповідач не мають наміру зберегти шлюб.

Згідно ч. 1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя.

Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є відсутність бажання позивача будувати у подальшому сімейні відносини, внаслідок чого припинилось між сторонами почуття взаємної любові, поваги та дружби.

Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 2ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що не має підстав для подальшого збереження формального шлюбу, у зв`язку з чим доцільним є такий розірвати, а позов задовольнити.

Щодо визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення належних умов для цього.

Згідно з ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина повинна бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними актами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини

Статтею 141 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом (ст. 153 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ст. 155 СК України).

11 липня 2017 року Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», та зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України, викладених у п. 24 постанови Пленуму від 12 червня 1998 року №16 "Про практику застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишаються діти, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей та турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

При цьому, судом було встановлено, що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю, відтак, позов підлягає до задоволення.

Щодо судового збору та витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За п. 3 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд звертає увагу, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_4 та адвокатом Бельдій Н.В. було укладено договір про надання правової допомоги від 14 лютого 2022 року.

Згідно акту №1-14/02 від 11 квітня 2022 року, адвокатом було надано позивачу правову допомогу у вигляді:

-проведення правового аналізу документів, пов`язаних з позовом на суму 5 000 грн.;

-консультація на суму 500 грн.;

-складання позовної заяви на суму 3000 грн;

-написанні клопотання на суму 1000 грн.;

-участь в судовому засіданні на суму 2000 грн.

Загальна сума витрат, яка згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №1-14/02, була сплачена ОСОБА_4 складає 11 500 грн.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Дослідивши матеріали справи, врахувавши заперечення сторони відповідача щодо розміру судових витрат, суд приходить до переконання, що витрати на правову допомогу в розмірі 11 500 грн. є несумісними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру, а також тому, що їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар, що суперечить принципу розподілу витрат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у справі №910/15944/17 від 24.01.2019 року.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що проведення правового аналізу документів, пов`язаних з позовом на суму 5000 грн., - не відповідає критерію реальності витрат та розумності їх розміру. На переконання суду, така сума не є співмірною та не може бути задоволена. Пропорційними витратами за таку роботу є сума в розмірі 1000 грн.

Щодо складання позовної заяви на суму 3000 грн., та клопотання на суму 1000 грн., суд зазначає наступне. Як вбачається з позову, такий складається з в основному з цитування положень діючого законодавства, та розрахунку витрат на правову допомогу. Цивільна справа про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини,- є невеликої складності, потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця. Відтак, на користь позивача слід стягнути 2 000 грн. за складання позовної заяви та 500 грн. за написання клопотання.

Щодо консультації позивача на суму 500 грн., та участь в судовому засіданні адвоката вартістю 2 000 грн., суд зазначає наступне. Вказані витрати є співмірними з витраченим часом на надання таких послуг, відповідають критерію реальності, розумності їх розміру, а тому підлягають до задоволення.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13. 76, 77, 223, 258, 263-265, 280, 282 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, - Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, - задовільнити повністю.

Шлюб укладений 15 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) та ОСОБА_2 , що зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис №3178),- розірвати.

Після розірвання шлюбу залишити за ОСОБА_4 дошлюбне прізвище,- ОСОБА_6 .

Визначити місце проживання спільної дитини - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з матір`ю - ОСОБА_4 , за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

Повний текст рішення проголошено 15 квітня 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Л.Д. Фролова