Єдиний унікальний номер судової справи 490/9392/19
Номер провадження 22-ц/812/6/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 лютого 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Локтіонової О.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 -

ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 22 листопада 2021 року, під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщені цього ж суду о 13 год. 46 хв., у цивільній справі за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року Миколаївська міська рада звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що пунктом 26 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 27 жовтня 2004 року №24/15 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 13 516 кв.м, у тому числі 4 344 кв.м під капітальною забудовою, 203 кв.м під спорудою, 8 969 кв.м під проїздами, проходами, із земель Відкритого акціонерного товариства «Миколаївський комбінат будівельних матеріалів», зарахувавши її до земель іншої промисловості, для обслуговування виробничих будівель та споруд по АДРЕСА_1 , та надано Товариству з обмеженою відповідальністю «ХРІЗОТІЛ» (далі - ТОВ «ХРІЗОТІЛ») в оренду на 15 років земельну ділянку загальною площею 13 516 кв.м для обслуговування виробничих будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення з ТОВ «ХРІЗОТІЛ» укладено договір оренди землі від 11 вересня 2006 №4365, за яким товариству передана в оренду на 15 років земельна ділянка площею 13 516 кв.м для обслуговування виробничих будівель та споруд по АДРЕСА_1 , фактична передача якої оформлена актом приймання-передачі земельної ділянки від 11 вересня 2006 року.

На підставі рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2007 року №12/48 укладено договір про зміни до договору оренди землі від 11 вересня 2006 року №4365, за яким сторону по договору замінено з ТОВ «ХРІЗОТІЛ» на Товариство з обмеженою відповідальністю виробниче підприємство «Андріївське» (далі - ТОВ ВП «Андріївське»), у зв`язку із купівлею останнім нерухомого майна по АДРЕСА_1 , та передана в оренду земельна ділянка площею 12 810 кв.м для обслуговування виробничих будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 05 травня 2015 року право спільної власності на 53/100 часток нежитлових будівель АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Таким чином, з 05 травня 2015 року відповідачами було набуто речове право спільної власності 53/100 часток нежитлових будівель по АДРЕСА_1 , які розташовані на земельній ділянці загальною площею 12 810 кв.м АДРЕСА_1 .

Між тим, з дати набуття права спільної власності відповідачами не сплачувалась орендна плата за користування земельною ділянкою комунальної власності загальною площею 12 810 кв.м, чим порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання доходів за час тимчасового використання земельної ділянки.

У відповідності до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, 12 липня 2019 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення про затвердження актів з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 14 травня 2019 року про визначення розміру збитків, нанесених відповідачами у зв`язку з безоплатним використанням частини (53/100) земельної ділянки площею 12 810 кв.м для обслуговування виробничих будівель та споруд по АДРЕСА_1 у період з 01 травня 2016 року до 01 травня 2019 року у розмірі 881 255 грн. 93 коп.

Посилаючись на викладені обставини, Миколаївська міська рада просила стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 кошти в сумі 881 255 грн. 93 коп. за безоплатне користування частиною (53/100) земельної ділянки площею 12 810 кв.м, розташованої по АДРЕСА_1 , а також 13 218 грн. судового збору.

Представник відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надав до суду відзив, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Посилався на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки спірні правовідносини не підлягають врегулюванню положеннями ст.1212 ЦК України. Зазначав, що після набуття відповідачами права власності на нерухоме майно до них автоматично перейшло право оренди земельної ділянки та виник обов`язок зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. При цьому, при визначенні розміру збитку позивач виходив з 53/100 часток в праві власності нежитлових будівель та споруд, але це частка від загальної вартості цього об`єкту нерухомості, а не частка земельної ділянки, яка знаходиться під вказаними будівлями та спорудами. Тому для визначення розміру збитків позивачу необхідно було визначити фактичну площу земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідачів та зайнята вищеназваними будівлями і спорудами, які складають 53/100 часток нерухомого майна по АДРЕСА_1 .

У січні 2021 року Миколаївська міська рада надала заяву, в якій змінила правові підстави позову та посилалась на положення ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України та ст.7 Закону України «Про оренду землі».

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2021 року позов Миколаївської міської ради задоволено.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь Миколаївської міської ради за безоплатне користування частиною земельної ділянки (53/100) площею 12 810 кв.м. по АДРЕСА_1 кошти в сумі 881 255 грн. 93 коп.

Стягнуто у рівних частинах з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь Миколаївської міської ради судовий збір в сумі 13 218 грн. 84 коп., з кожного по 6 609 грн. 42 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст.124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.14 Закону України, в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди землі).

Згідно ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є суттєвими умовами договору оренди землі.

Статтями 24,25 вищеназваного Закону України передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, останній зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.

З матеріалів справи убачається, що пунктом 26 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 27 жовтня 2004 року за №24/15 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 13 516 кв.м, у тому числі 4 344 кв.м під капітальною забудовою, 203 кв.м під спорудою, 8 969 кв.м під проїздами, проходами, із земель Відкритого акціонерного товариства «Миколаївський комбінат будівельних матеріалів», зарахувавши її до земель іншої промисловості, для обслуговування виробничих будівель та споруд по АДРЕСА_1 , та надано ТОВ «ХРІЗОТІЛ» в оренду на 15 років земельну ділянку загальною площею 13 516 кв.м для обслуговування виробничих будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення Миколаївською міською радою з ТОВ «ХРІЗОТІЛ», від імені якого діяв ОСОБА_5 , укладено договір оренди землі від 11 вересня 2006 року №4365, за яким товариству передана в оренду строком на 15 років земельна ділянка площею 13 516 кв.м для обслуговування виробничих будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с.13-14).

На підставі акту приймання-передачі земельної ділянки від 11 вересня 2006 року ТОВ «ХРІЗОТІЛ» прийняло в оренду зазначену земельну ділянку для обслуговування виробничих будівель та споруд по АДРЕСА_1 , які нажали товариству на праві власності (а.с.22).

20 вересня 2007 року, на підставі рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2007 року за №12/48 та у зв`язку із зміною назви ТОВ «ХРІЗОТІЛ», укладено Договір про зміни до договору оренди землі від 11 вересня 2006 №4365, за яким сторону по договору (орендаря) замінено з ТОВ «ХРІЗОТІЛ» на правонаступника ТОВ ВП «Андріївське», змінено розмір площі земельної ділянки, наданої для обслуговування виробничих будівель та споруд в оренду, та змінені інші умови договору оренди, в тому числі і орендної плати (а.с.15).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 05 травня 2015 року право спільної сумісної власності на 53/100 часток нежитлових будівель, розташованих по АДРЕСА_1 , належить відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

За даними Миколаївського управління ГУ ДФС у Миколаївській області від 22 березня 2019 року №413/9/14-29-50-06-18 збори та податки за землю від власників майна та землекористувачів по АДРЕСА_1 до місцевого бюджету не надходили з 2016 року. Набувачі частки нерухомого майна ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 01 січня 2015 року не перебувають на обліку як платники земельного податку та орендної палати за землю та не сплачували зазначені податки за земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с.23).

Листом від 27 листопада 2018 року Миколаївська міська рада направила на адресу відповідачів повідомлення про перехід до них обов`язку зі сплати орендної плати за землю, у зв`язку із набуттям ними права власності на 53/100 частки нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.24).

Актом комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам Миколаївської міської ради від 14 травня 2019 року, в присутності ОСОБА_3 , визначено розмір збитків, нанесених Миколаївській міській раді ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у зв`язку із безоплатним користуванням земельною ділянкою у період з 01 травня 2016 року до 01 травня 2019 року, який складає 881 255 грн. 93 коп. за період з 01 травня 2016 року по 01 травня 2019 року. Від підпису у вказаному акті ОСОБА_3 відмовився, про що зроблено відмітку (а.с.9-10,11).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 12 липня 2019 року затверджено акт комісії від 14 травня 2019 року з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, відповідно до якого розмір збитків за безоплатне використання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 частини земельної ділянки площею 12 810 кв.м (розмір частки становить 53/100) для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 у період з 01 травня 2016 року до 01 травня 2019 року складає 881 255 грн. 93 коп. (а.с.8).

22 липня 2019 року Миколаївською міською радою на адресу відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 направлено вимогу про сплату заборгованості у розмірі 881 255 грн. 93 коп. (а.с.25).

Положеннями пунктів «а», «е» ч.1 ст.141 ЗК України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є, у тому числі, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Згідно з ч.1 ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється у разі, зокрема, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Водночас питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються ст.120 ЗК України і ст.377 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до положень статей 125 і 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Такі нормі закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Щодо правовідносин з договору оренди землі, то відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

У розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки, відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №922/3655/17, від 03 березня 2018 року по справі №904/6296/17, від 05 вересня 2018 року по справі №904/9027/17, від 07 листопада 2018 року у справі №910/20774/17, від 06 грудня 2018 року по справі №902/1592/15, від 27 лютого 2019 року у справі №913/661/17, від 06 березня 2019 року по справі №914/2687/17, від 04 квітня 2019 року у справі №910/7197/18.

Тобто, після відчуження об`єктів нерухомості, розташованих на орендований земельній ділянці, зобов`язання зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою автоматично виникає у нового власника нерухомості.

За такого, суд першої інстанції, встановивши, що відбулася зміна власника нерухомого майна, що розташовано на земельній ділянці комунальної форми власності, яка була передана в оренду, вірно вважав, що до відповідачів, відповідно, перейшов і обов`язок зі сплати орендної плати за землю на умовах, які існували для ТОВ ВП «Андріївське».

Отже, при ухваленні судового рішення у справі, судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, правильно застосовані ним норми матеріального права, які регулюються ч.2 ст.120 ЗК України, ч.2 ст.377 ЦК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про оренду землі», а тому підстав для скасування чи зміни судового рішення немає.

Доводи апеляційної скарги про обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права через посилання на положення ст.1212 ЦК України колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції надав їм оцінку та вірно зазначив, що звертаючись до суду із позовом позивач посилався як на положення ст.120 ЗК України та ст.7 Закону України «Про оренду землі», які регулюють спірні правовідносини, так і помилково на положення ст.1212 ЦК України, усунувши таке посилання шляхом подання заяви про зміну правових підстав.

Щодо відсутності у заступника міського голови Андрієнка Ю.Г. повноважень на підписання заяви про зміну правових підстав позову, то вказане спростовується матеріалам справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

О.В. Локтіонова

Повний текст судового рішення

складено 22 лютого 2022 року