ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/41/22 Справа № 216/1091/17 Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Якименка Сергія Георгійовича на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості щодо дати складання повного судового рішення відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про про визнання житлового будинку сумісною власністю подружжя, його розподіл та визнання права власності на Ѕ частку домоволодіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за час перебування у шлюбі з відповідачем сторонами за спільні кошти30.04.2013 року було придбано житловий будинок з господарчими спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння згідно з договором купівлі-продажу оформлено на відповідача.

Вважає, що йому, як чоловіку належить Ѕ частина житлового будинку з господарчими спорудами та Ѕ присадибної ділянки.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та земельною ділянкою, наданою для їх обслуговування, а саме: житловий глинобитний, обкладений цеглою будинок «А-1», загальною площею 67,9 кв.м, житловою площею 32,1 кв.м, сарай Б, сарай В, сарай Г, вбиральню Д, огорожу №1-2, водоколонку І, замощення ІІ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0639 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:208:0074.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та земельною ділянкою, наданою для їх обслуговування, а саме: житловий глинобитний, обкладений цеглою будинок «А-1», загальною площею 67,9 кв.м, житловою площею 32,1 кв.м, сарай Б, сарай В, сарай Г, вбиральню Д, огорожу №1-2, водоколонку І, замощення ІІ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0639 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:208:0074.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1280,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідача не було повідомлено належним чином про час розгляду справи у підготовчому судовому засіданні, що позбавило відповідача права заявляти клопотання про допит свідків про надання та дослідження доказів.

Суд дійшов до помилкового висновку про придбання нерухомого майна саме у спільну сумісну власність, адже в матеріалах справи міститься заява позивача від 23.04.2013 року, відповідно до якої позивач визнавав факт купівлі житлового будинку за особисті кошти відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та її представника Якименка С.Г. , які кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з липня 2011 року до 04 жовтня 2015 року ( а.с. 7).

Відповідно до заяви складеної 23 квітня 2013 року посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. ОСОБА_1 не заперечував про те, що житловий будинок з господарчими будівлями та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 будуть належати ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, як такі, що набуваються нею на її особисті грошові кошти, які належать їй на праві особистої приватної власності у відповідності до ст.. 57 СК України (а.с. 76)

30.04.2013 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок з господарчими будівлями та земельною ділянкою, наданою для їх обслуговування, а саме: житловий глинобитний, обкладений цеглою будинок «А-1», загальною площею 67,9 кв.м, житловою площею 32,1 кв.м, сарай Б, сарай В, сарай Г, вбиральня Д, огорожа №1-2, водоколонка І, замощення ІІ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,0639 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:208:0074. (а.с. 83-84, 85)

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна, а обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та відповідного збільшення частки іншого, не вбачається. Враховуючи те, що відповідач не надала відзив на позовну заяву та в судовому засіданні не оспорювала поширення правового режиму спільного майна на домоволодіння, не скористалася своїм правом звернутися до суду з зустрічними вимогами про визнання нерухомого майна об`єктом особистої приватної власності, суд дійшов висновку про належність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Даючи оцінку заяві від 23.04.2013, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. (а.с. 82) та визначившись з її правовою природою, прийшов до висновку про її недостатність, неналежність та юридичну невизначеність, оскільки вона не є договором між подружжям, оформленим належним чином в установленому законом порядку, не містить волевиявлення другої сторони, у даному випадку, титульного власника майна ОСОБА_2 та не містить інших істотних умов для даного виду договору.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Таким чином, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити ,як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

При цьому, за приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарчими будівлями та земельною ділянкою, наданою для їх обслуговування, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,придбано сторонами у період шлюбу .

При цьому, згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 23.04.2013 року підписав заяву яка засвідчена приватним нотарісом Криворіького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. та зареєстрована у реєстрі за № 1826 про те, що житловий будинок з господарчими будівлями та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 будуть належати ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, як такі, що набуваються нею на її особисті грошові кошти, які належать їй на праві особистої приватної власності у відповідності до ст.. 57 СК України. Ніяких майнових та фінансових претензій відносно даного нерухомого майна не має і в подальшому не матиме, житловий будинок з господарчими будівлями та земельна ділянка не є спільним майном подружжя. (а.с. 76)

Таким чином, між подружжям була досягнута домовленість щодо відсутності підстав поділу житлового будинку що підтверджується нотаріальною заявою позивача ОСОБА_1 , у якій він підтвердив, що житловий будинок з господарчими будівлями та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , та підтверджено позивачем, що даний будинок куплено за особисті кошти відповідача, у зв`язку з чим відсутні підстави для поділу спірного житлового будинку.

З огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Якименка Сергія Георгійовича про відстрочення сплати судового збору в розмірі 1920 грн. за подання апеляційної скарги на рішення суду.

Таким чином з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1920 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Якименка Сергія Георгійовича - задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, розподіл його та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1920 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: