Справа № 203/4408/21
Провадження № 2/0203/386/2022
УХВАЛА

08 лютого 2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Ноторової Є.О.,

за участі:

представника позивача Гордієвича А.О.,

представника відповідача та третьої особи Костюченка О.Т.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження заяву представника відповідача та третьої особи про застосування до позивача заходів процесуального примусу у виді штрафу в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

18.10.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності, в якому позивач просить суд:

- визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на будівлі і споруди за адресою: АДРЕСА_2 , які складаються з: гаражний бокс літ.Д-1, загальною площею 159,1 кв.м, майстерня літ.Е-1, загальною площею 52,2 кв.м, будівлі з офісними та ремонтними приміщеннями літ.Н-2, загальною площею 94,1 кв.м, літ.Н1-1, загальною площею 100,5 кв.м, навіси літ.З, О, П, Р, вбиральня літ.М, огорожа № 10, огорожа № 5, 1/2 частина огорожі № 3, 1/2 частина замощення І, які відносяться до будівель та споруд адміністративно-побутового комплексу, загальною вартістю 815414,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2021 року, цивільну справу № 203/4408/21, провадження № 2/0203/1471/2021, було розподілено головуючому судді Ханієвій Ф.М.

Ухвалою суду від 27.10.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

02.12.2021 року представник відповідача подав до суду письмову заяву, в якій він зазначив, що підставою для подання позову є скасування рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2011 року у справі № 0417/2-4308/2011, відповідно до якого ОСОБА_1 набула право власності на спірне нерухоме майно, постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2020 року у справі № 0417/2-4308/2011. Фактично спір між сторонами щодо визнання права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , вже було вирішено у справі № 0417/2-4308/2011, проте позивач з метою зупинення (затягування) розгляду справи № 203/523/21 звернувся до суду з цим позовом. На думку представника відповідача, звернення позивача до суду з позовом, що розглядається, можливо розцінити як зловживання своїми процесуальними права та обов`язками.

Тому представник відповідача просить суд:

- притягнути позивача до відповідальності, встановленої ст. 148 ЦПК України.

У підготовче засідання, призначене на 08.02.2022 року, з`явились всі учасники справи.

Представник відповідача та третьої особи підтримав надану ним заяву про застосування до позивача заходів процесуального примусу та просив суд задовольнити її повністю.

Представник позивача у підготовчому засіданні заперечував проти задоволення заяви представника відповідача та третьої особи про застосування до позивача заходів процесуального примусу, посилаючись на те, що позивач не зловживала своїми процесуальними правами, а лише звернулась до суду з позовом за захистом свого порушеного та невизнаного права власності на спірне нерухоме майно.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача та третьої особи по суті вимог заяви про застосування до позивача заходів процесуального примусу та думку представника позивача, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши норми ЦПК України, доходить таких висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 13 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 цього Кодексу (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Тлумачення зазначених вище норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідками щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (постанова Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 318/89/18).

Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанови Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі № 910/1873/17, від 09.02.2021 року у справі № № 910/5251/20).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до ст. 144 ЦПК України, заходами процесуального примусу є:

1) попередження;

2) видалення із залу судового засідання;

3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом;

4) привід;

5) штраф.

Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;

2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;

3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;

4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;

5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

У ході судового засідання оглядом на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень судом було встановлено, що 30.06.2020 року Дніпровським апеляційним судом було прийнято постанову в цивільній справі № 0417/2-4308/2011 по апеляційній скарзі Дніпровської міської ради на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2011 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна та визнання права власності на нерухоме майно.

У вказаній вище постанові апеляційним судом було встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2011 року позов було задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлі та споруди по АДРЕСА_2 , які мають наступні характеристики: Д-1 гаражний бокс, що складається: прим. № 1 Бокс площею 89,5 кв.м; прим. № 2 склад площею 40 кв.м; прим. № 3- побутова площею 12,9 кв.м; прим. № 4 кабінет площею 16,7 кв.м, всього по літ. Д-1: 159,1 кв.м Е-1 майстерня, що складається: прим. № 1 Майстерня, площею 52,2 кв.м, всього по літ. Е-152,2 кв.м, З, О, П навіси, Р склад (тимчасовий), М вбиральня, м ганок; Н11-1 Прибудова, що складається: прим. № 105 коридор площею 4,9 кв.м, прим. № 106 приміщення площею 10,4 кв.м, усього по літ. Н11 115,3 кв.м, Н-2, Н1-1 Будівля з офісними та ремонтними приміщеннями, що складається: літ. Н1-1:1 поверх: прим. № 101 гаражний бокс площею 97,7 кв.м, прим. № 102 приміщення площею 2,8 кв.м, всього по І поверху Н1 1100,5 кв.м; літ. Н-2: І поверх: прим. №103-примщення площею 46,9 кв.м, прим. № 104 сходи площею 1,3 кв.м, всього по І поверху літ. Н-2 48,2 кв.м; ІІ поверх: прим. № 201 приміщення площею 5,2 кв.м, прим. № 202 приміщення площею 25,9 кв.м, прим. № 203 приміщення площею 10,5 кв.м, прим. № 204 санвузол, площею 4,3 кв.м, всього по ІІ поверху літ. Н-2: 45,9 кв.м, усього по літ. Н-2, Н1-1 209,9 кв.м: н ганок; У-1 складське приміщення, що складається: прим. № 1 склад площею 326,9 кв.м, всього по літ. У 1326,9 кв.м; Ф-1 ремонтні бокси, що складаються: прим. № 1 майстерня площею 91 кв.м, прим. № 2 Санвузол площею 4,5 кв.м, прим. № 3 Кладовка площею 3,9 кв.м, прим. № 4 Кладовка площею 5,3 кв.м, прим. № 5 Майстерня площею 51,1 м, всього по літ. Ф-1 155,8 кв.м, Х-1 Ремонтні приміщення, що складається: приміщення № 1 площею 51,2 кв.м, всього по літ. Х-1 51,2 кв.м: Ч Вартова (тимчасова): ч сходи; Ю-1 складські приміщення; Я-1 будівля мийки; під Я-1 зливна яма; 2А навіс тимчасовий; щ навіс (тимчасовий); № 1, 4-8, 11, 16, 17 огорожі та споруди, 1/2 ч № 3 Огорожа; 1/2 ч І мощення; Ж-1 Будівля (тимчасова); ІІ мостіння. Без додаткових актів введення в експлуатацію. Зобов`язано ОСОБА_2 передати нерухоме майно позивачу за актом приймання-передачі. Стягнуто з ОСОБА_2 державне мито на користь держави в розмірі 51,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 30,00 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2012 року було виправлено описку в зазначеному рішенні, вказавши в тексті рішення та його вступній та резолютивній частинах: площі приміщень Ю-1, площею 174,7 кв.м; Я-1, під Я-1, площею 102,6 кв.м.

Вказаною вище постановою Дніпровського апеляційного суду було задоволено апеляційну скаргу Дніпровської міської ради та скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2011 року, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати в розмірі 282,30 грн.

Водночас ухвалою Верховного Суду від 10.09.2021 року, справа № 0417/2-4308/2011, було відкрито касаційне провадження у справі.

Суд, проаналізувавши встановлені в судовому засіданні підстави звернення позивача до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на спірне нерухоме майно, а також, враховуючи предмет спору в цивільній справі № 203/4408/21 та предмет спору в цивільній справі № 0417/2-4308/2011, яка перебувала на розгляді в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська, та рішення якого переглядалось в апеляційному порядку Дніпровським апеляційним судом, дійшов висновку про те, що посилання представника відповідача та третьої особи на те, що позивач зловживає своїми процесуальними, є безпідставними та спростовуються викладеним вище.

Так, суд зазначає, що позивач, звернувшись до суду з позовом до Дніпровської міської ради, реалізувала своє право на звернення до суду в порядку, встановленому ЦПК України, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому предмет спору в цивільній справі, що розглядається № 203/4408/21, та в цивільній справі, що розглядалась судом першої інстанції та переглядалась апеляційним судом № 0417/2-4308/2011, є різними, хоча і пов`язані між собою. Тобто в ході судового розгляду заяви судом не було встановлено наявності в діях позивача ознак зловживання процесуальними правами на звернення до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. Тим більше, суд враховує те, що спір щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , розглядався судом першої інстанції та переглядався в апеляційному порядку в цивільній справі № 0417/2-4308/2011 з приводу певної частини нерухомого майна за його характеристиками, що різняться з тим майно, яке становить предмет спору в цивільній справі № 203/4408/21.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви представника відповідача та третьої особи про застосування до позивача заходів процесуального примусу у виді штрафу в цивільній справі слід відмовити.

Керуючись ст.ст.4, 146, 148, 260, 261, 353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника відповідача та третьої особи про застосування до позивача заходів процесуального примусу у виді штрафу в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду складений 15.02.2022 року.

Суддя Ф.М. Ханієва