Справа № 309/1134/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 березня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ЖГАНИЧ К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/1134/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Центр надання адміністративних послуг Хустської міської ради Закарпатської області, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття її з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 29 серпня 2019 року, головуюча суддя Лук`янова О.В.,-

встановив:

12.04.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

Позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб із яким було розірвано рішенням Хустського районного суду від 06.10.2014.

У квартирі відповідач не проживає з 2013 року, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 03.04.2019 та заявами трьох сусідів.

Позивачка як власник майна на власний розсуд володіє, користується та розпоряджається ним і має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні свого права (ст.ст. 319, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України). Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, суд має право визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.

Посилаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , а зняття з реєстрації доручити відповідному органу міської влади.

Рішенням Хустського районного суду від 29.08.2019 позов задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до положень ст. 405 ч. 2 К України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, тоді як відповідач не проживає в квартирі понад шість років без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, наводить у скарзі такі доводи.

На час ухвалення оскаржуваного рішення він проживав за кордоном і не знав про розгляд справи, копію рішення отримав тільки 16.08.2021.

Суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права. Так, підставою для реєстрації права власності позивачки на квартиру стало заочне рішення Хустського районного суду від 10.04.2017 про поділ майна, за яким він мав сплатити позивачці вартість придбаного під час шлюбу автомобіля «Мерседес-Бенц Спринтер-315», яка становила 7000,00 дол. США, і в процесі виконання цього рішення на торги була виставлена належна йому 1/2 частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки ж ця частка не була продана з торгів, позивачка залишила її за собою. З позовом, що розглядається, позивачка звернулася до суду після реєстрації свого права власності на квартиру.

Копію заочного рішення Хустського районного суду від 10.04.2017 відповідач отримав теж 16.08.2021 і подав заяву про його перегляд, розгляд якої на час апеляційного оскарження рішення ще не проведений.

Суд не з`ясував причини непроживання відповідача в квартирі, те, що він був членом сім`ї позивачки та був співвласником квартири, тоді як ці обставини мають істотне значення при вирішенні питання про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У справі немає доказів того, що відповідач не проживав у квартирі з власної волі, позаяк акт, складений депутатом, таким доказом не є.

Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У світлі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на житло підлягає особливому захисту, що судом не було враховано.

Сторона просить рішення суду скасувати, в позові - відмовити.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, зокрема, що відповідач не проживає в квартирі шість років і доказів такого непроживання не з власної волі відповідача в справі немає. Точне місце перебування відповідача не було відоме позивачці, ніяких перешкод у доступі до квартири вона не вчиняла, а в Російській Федерації відповідач проживає з власної волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Лукачка І.Й., який апеляцію не визнав, розглянувши відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 24.04.1992 перебували в шлюбі, що його було розірвано рішенням Хустського районного суду від 17.10.2014 у справі № 309/3514/14-ц (а.с. 21).

Сторони були в рівних частках (по 1/2) співвласниками купленої 21.06.2006 квартири АДРЕСА_1 , право спільної часткової власності було зареєстроване 23.06.2006 (а.с. 18).

28.03.2019 приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. за реєстровим № 2259 видав ОСОБА_1 свідоцтво, яким посвідчив, що на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (про залишення за собою нереалізованого майна), затвердженого Хустським РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області 22.03.2019, їй належить на праві власності майно, що складається з 1/2 частки квартири на одну житлову кімнату, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки майно не реалізоване з торгів і стягувач ОСОБА_1 виявила бажання залишити за собою майно, що раніше належало ОСОБА_2 (а.с. 14).

Право власності ОСОБА_1 на майно на підставі зазначеного свідоцтва було зареєстроване 28.03.2019 (а.с. 15).

Актом, складеним 03.04.2019 депутатом Хустської міськради Кричфалушієм В.В., зафіксовано, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі, але фактично не проживає в ній з 2013 року (а.с. 13).

Позов про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття її з реєстраційного обліку ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 12.04.2019, тобто, через два тижні після набуття права власності на частку в квартирі, що раніше належала ОСОБА_2 (а.с. 5-7).

У силу положень ст.ст. 316, 317, 319, 321, 379, 382, 383 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України, власник (співвласник) квартири вправі вільно здійснювати своє право власності, в тому числі, вправі використовувати квартиру для свого проживання і не може бути протиправно обмежений у цьому.

За приписами ст. 64 ч. 2, ст. 156 ч. 4 ЖК України, до членів сім`ї власника житлового будинку належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім`ї власника житлового будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство; припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними за загальним правилом зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а ст. 72 цього Кодексу передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

ЦК України врегульовано, що особистий сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду; сервітут може передбачати право користування чужим нерухомим майном; члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом; сервітут припиняється в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ст. 401 ч. 1, ст. 402 ч. 1, ст. 403, ст. 404 ч. 3, ст. 405 ч.ч. 1, 2, ст. 406 ч. 1 п. 4, ч. 2).

Отже, до моменту реєстрації 28.03.2019 ОСОБА_1 права власності на частку в квартирі, що раніше належала ОСОБА_2 , він був співвласником квартири, вправі був користуватися нею і вищевказані норми закону щодо періоду відсутності в житлі як підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, були щодо нього незастосовні.

Після зміни правового статусу відповідача як співвласника квартири позивачка звернулася до суду із позовом, що розглядається, невідкладно. На момент цього звернення лише розпочався перебіг як строку, на який посилалася позивачка в заяві (ст.ст. 71, 72 ЖК України), так і строку, установленого ст. 405 ч. 2 ЦК України і, відповідно, на час пред`явлення позову та вирішення його судом першої інстанції ці строки не спливли.

За таких обставин позов передчасний безвідносно до того, якими фактичними обставинами та доказами він обґрунтовувався, матеріально- та процесуально-правових підстав для його задоволення суд не мав.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, не виконав вимог, які випливають із положень ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, та ухвалив помилкове рішення про задоволення позову.

Відтак доводи апеляції про незаконність рішення суду першої інстанції вірні як такі, апеляцію відповідача слід на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України задовольнити, рішення суду скасувати, в позові відмовити.

Окрім цього, представник позивачки пояснив апеляційному суду, що ОСОБА_2 дійсно подав заяву про перегляд заочного рішення суду, у процедурі виконання якого ОСОБА_1 набула у власність указану вище частку в квартирі, рішення за заявою наразі судом не прийняте.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Хустського районного суду від 29 серпня 2019 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття її з реєстраційного обліку відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 25 березня 2022 року.

Судді