Єдиний унікальний номер 341/2021/21
Номер провадження 2/341/78/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Матейко О. С.,

представниці позивачки ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини.

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 08 лютого 2020 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу є син, який проживає з позивачкою. Шлюб існує формально, позивачка з відповідачем разом не проживають. Продовжувати шлюбні стосунки позивачка не бажає та вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам та є недоцільним, тому просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем.

Ухвалою суду від 01 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження, у якій роз`яснено відповідачу право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Копію ухвали надіслано сторонам. Судове засідання призначено на 22 листопада 2021 року.

Ухвалою суду від 10 листопада 2021 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_4 про перехід розгляду цієї справи від спрощеного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у цій справі третю особу - Службу у справах дітей Бурштинської міської ради.

22 листопада 2021 року судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою сторін на 14 грудня 2021 року.

Судове засідання, яке призначено на 14 грудня 2021 року відкладено за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 на 24 грудня 2021 року (а. с. 47).

Ухвалою суду від 24 грудня 2021 року за закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 січня 2022 року.

Ухвалою суду від 25 січня 2022 року задоволено клопотання відповідача та надано сторонам у справі строк для примирення до 25 лютого 2022 року. Зупинено провадження у цій справі до зупинення строку для примирення.

Ухвалою суду від 25 лютого 2022 року поновлено провадження у справі. Судове засідання відкладено на 18 березня 2022 року.

У чергове судове засідання 12 квітня 2022 року з`явилась представниця позивачки ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи не з`явились, хоча повідомлені про розгляд справи відповідно до норм статті 128 ЦПК України.

Положеннями ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України).

Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності відповідача та представника третьої особи, оскільки такі повідомлені належним чином про судове засідання, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

У судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги підтримала з підстав, визначених у позові та просила суд їх задоволити. Також зазначила, що суд надавав сторонам строк для примирення, однак відповідач жодних заходів для примирення не вжив. Додала, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, перебуває з дитиною за кордоном.

Зі змісту заяви відповідача про надання строку на примирення вбачається, що відповідач заперечує щодо розірвання шлюбу. Вважає, що шлюб можна зберегти. Зазначає, що розбіжності у поглядах сторін не є суттєвими та їм варто докласти зусиль для збереження сім`ї в інтересах їхнього сина.

Заслухавши представницю позивачки, надавши належну правову оцінку наявним у справі письмовим доказам, суд установив наступні фактичні обставини у справі.

Сторони зареєстрували шлюб 08 лютого 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане повторно 11 червня 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а. с. 10).

Від цього шлюбу є неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 23 грудня 2021 року № 250 про визначення місця проживання малолітньої дитини комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 (а. с. 73). При цьому на відповідному засіданні комісії відповідач заперечив щодо визначення місця проживання сина з матір`ю. Натомість позивачка вказала, що ОСОБА_3 працює на роботі протягом 5 днів на тиждень і не має можливості об`єктивно забезпечити належний догляд і батьківську турботу дитині.

Відповідно до змісту позову спільне життя з відповідачем не склалось. Шлюбні відносини фактично припинені. Разом не проживають. Син проживає з позивачкою. Шлюб носить формальний характер. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та є недоцільним, позивачка позовні вимоги підтримує та наполягає на розірванні шлюбу.

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Будь-яких доказів, які б спростовували позовні вимоги, відповідач суду не надав.

Суд надавав сторонам у справі строк для примирення, проте відповідач жодних заходів для примирення подружжя не вжив, його дії направлені лише на зволікання розгляду справи.

Згідно з частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини. Після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Таким чином, забезпечення права на залишення прізвища позивачці передбачено нормами СК України та не потребує додаткового судового рішення.

Що стосується вимоги позивачки про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Вирішуючи спір по суті в частині визначення місця проживання малолітньої дитини, суд враховує вік дитини, якій немає ще двох років. При цьому, згідно з поясненнями представниці позивачки, ОСОБА_2 перебуває у дикретній відпустці по догляду за дитиною, тоді як відповідач працює і немає можливості постійно здійснювати догляд за дитиною.

Також, враховуючи тривалий розгляд справи, суд бере до уваги те, що відповідач обгрунтованого відзиву на позов суду не подав, не обгрунтував, чому, на його думку, проживання дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Надаючи правову оцінку усім установленим обставинам справи, зокрема висновку Служби у справах дітей Бурштинської міської ради Івано-Франківської області, суд вважає, що проживання сина ОСОБА_5 з матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини.

Що стосується вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Крім цього, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св 19).

Також, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124 св 20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються ордером, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю від 11 вересня 2020 року, договором про надання правової допомоги від 27 жовтня 2021 року між позивачкою ОСОБА_2 та адвокаткою Шевчук-Філімон Н. М. та квитанцією від 27 жовтня 2021 року № 1 про оплату 1000,0 грн за надання професійної правничої допомоги та складання позовної заяви (а. с. 11-14).

Суд вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на правничу допомогу у розмірі 1000,0 грн.

За таких обставин, аналізуючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Також, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1900,40 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст.ст. 24, 105, 112, 113, 114, 161 СК України, ст.ст. 12-13, 76-81, 89, 263, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини задовольнити повністю.

Шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 08 лютого 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 228, розірвати.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1000 гривень 0 копійок судових витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1900 гривень 40 копійок судового збору.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 квітня 2022 року.

Сторони:

Позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей Бурштинської міської ради, місцезнаходження: вул. С. Стрільців, 4, м. Бурштин, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область.

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ