ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2085/22 Справа № 203/1904/21 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа - ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа - ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна.

Позовна заява, мотивована тим, що з листа № 17.5-34/13071/9 від 23.04.2020 року вбачається, що Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на звернення позивача відповів про завершення виконавчого провадження, вдруге відкритого 13.02.2015 року, у формі повернення 26.12.2016 року виконавчого листа стягувачу без виконання за відсутності у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

Згідно відомостей із Державного реєстру речових прав та Реєстру обтяжень рухомого майна на все майно (нерухоме та рухоме), що належить ОСОБА_1 , Кіровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 11684580 від 04.10.2011 року) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.09.2011 року.

Позивач зазначав, що повертаючи 26.12.2016 року виконавчий документ стягувачу, державний виконавець не скасував арешт накладений в рамках виконавчого провадження.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд скасувати арешт, накладений в рамках виконавчого провадження № 46470457.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що з листа № 17.5-34/13071/9 від 23.04.2020 року вбачається, що Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпро Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на звернення позивача відповів про завершення виконавчого провадження, вдруге відкритого 13.02.2015 року, у формі повернення 26.12.2016 року виконавчого листа стягувачу без виконання за відсутності у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, що не передбачає зняття арешту з майна боржника.

Раніше, після перегляду ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.12.2010 року про видачу екзекватури на стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 766 360 рублів безпідставного збагачення за ухвалою судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.03.2011 року дозволене на території України примусове виконання ухваленого в Російській Федерації рішення Ленінського районного суду м. Єкатеринбурга Свердловської області від 25.02.2010 року у справі № 2-1264/2010, яке приведене до виконання Кіровським районним судом м. Дніпропетровська видачею 15.05.2011 року виконавчого листа № 2-к-3/2010 від 18.04.2011 року на стягнення у грошовому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України 271 729,95 грн. на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1

13 вересня 2011 року за заявою стягувача ОСОБА_2 головний державний виконавець Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Кім О.С., відкрив виконавче провадження № 28683500, в межах якого наклав арешт на все майно боржника ОСОБА_1 з оголошенням заборони на його відчуження, але вжиті заходи розшуку такого майна у квітні 2014 року визнані безрезультатними, внаслідок чого це виконавче провадження завершене 11.12.2014 року за постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України № 606-XIV від 21.04.1999 року "Про виконавче провадження", після чого стягувач ОСОБА_2 повторно пред`явив виконавчий лист № 2-к-3/2010 до примусового виконання, про що 13.02.2015 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 46470457, яке завершене так само поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі вже пункту 2 частини першої статті 37 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 року "Про виконавче провадження" за постановою державного виконавця від 26.12.2016 року, що знищено за закінченням терміну зберігання матеріалів виконавчих проваджень з втратою, таким чином, при пересиланні самого виконавчого листа, як встановлено за ухвалами Верховного Суду від 08.04.2021 року і 02.06.2021 року з законною силою остаточної постанови Дніпровського апеляційного суду від 23.02.2021 року про відмову у видачі дубліката виконавчого листа та в поновленні строку на пред`явлення його до виконання і доказуванню у цій справі згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до статті 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 " Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явлено позов до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна.

Згідно відомостей із Державного реєстру речових прав та Реєстру обтяжень рухомого майна на все майно (нерухоме та рухоме), що належить ОСОБА_1 , Кіровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 11684580 від 04.10.2011 року) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.09.2011 року (а.с.4).

Натомість Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не може бути відповідачем у справі, виходячи з наступного.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України на суд, як державний орган, покладено обов`язок, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснити у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Слід зазначити, стягувач ОСОБА_2 у вказаному виконавчому провадженні не був залучений до участі у цій справі, яка переглядається апеляційним судом, у якості відповідача.

На стадії апеляційного розгляду справи заміна первісного відповідача ЦПК України не передбачена.

В абзаці 5 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, проте вирішення позову з неналежним відповідачем не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав.

Оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, то висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) є правильним.

Крім того, колегія зазначає, що арешт накладено на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, та враховуючи практику Верховного Суду, який вказав, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (Постанова Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 369/3757/20, Постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 провадження № 61-8240св21), а тому він не може виступати позивачем у даній справі.

Відповідно до частин першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що визначити відповідача є обов`язком держави, колегією суддів не приймаються, оскільки як було зазначено, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, що і було зроблено судом першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко